PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Hospodyně věděla lépe než většina,
že hluboká zkušenost nebyla nikdy klidná.
A protože to věděla od doby, co Bly poprvé nazvala domovem,
vždy si našla cestu ke klidu ve svém každodenním životě
a vždy to zabralo.
Vždy.
Nemůžeme počítat s minulostí.
To jsem se naučil při péči o mámu.
Taková demence je, že?
Asi mě to naučilo hodně.
Myslíme si, že to máme uvězněno v paměti, ale…
vzpomínky se vytratí nebo se mýlí.
Kdokoli z nás může kdykoli zemřít.
Nebo zapomeneme celý náš život, což je jako umírání.
Tak se nad tím zamysli.
Nemůžeme počítat ani s budoucností.
Žádná minulost.
Žádná budoucnost.
Bože, je to děsivé, já vím, ale Owene…
jsi mladý.
Máš minulost, máš budoucnost.
Podle mě můžeš počítat s obojím.
Ty chudáku opilče.
- Víš, co jsem si všiml? - Co?
- Trávíš hodně času staráním se o ostatní. - Je to moje práce.
Je to víc než to, ne?
Kdybys mohla tuhle zodpovědnost vzít
a na chvilku ji odložit…
Já to dokážu.
Seru na všechno.
Já…
Nerad to říkám.
A neměl bych to říkat. Je to hrozné, ale řeknu to.
Je to trochu úleva.
Není to hrozné.
Už nejsem svázaný, ať chci, nebo ne.
A přemýšlím…
že se možná vrátím do Paříže.
No…
to bys…
mohl, že?
- Mohl bych. - Jo.
A víš,
ty bys mohla taky.
Řekni to se mnou.
Hannah Groseová v Paříži.
Co bych dělala v Paříži?
Jedla croissanty a pila dobré víno.
A žila, Hannah.
Žila.
Dělali bychom, co by nás v tu chvíli napadlo.
Ty a já.
Dokud můžeme.
Nerada ruším, ale jdu na kutě.
Pojď, Owene. Je čas jít domů.
Tak jo, už je čas.
Cinkneme si později.
Už máš dost.
Jeď opatrně.
Cestu znám. Zvládnu to.
Všechno v pohodě.
Jste Hannah?
Owen Sharma.
Rád vás poznávám.
Jistě.
Jistě, ano.
Promiňte, dnes jsem trochu zmatená.
A pohovory obvykle nejsou mojí…
No… cítím se líp, když je to obráceně.
Ale Charlotte, paní Wingraveová,
musela…
Musela…
Tak ano. Jsem připravená.
Hannah Groseová. Je mi potěšením, prosím…
Takže, vy…
Vy jste studoval v Paříži?
Ano, dva roky.
Jo. Nejlepší dva roky mého života.
Pracoval jsem v restauraci v Le Marais.
Obávám se, že vás tahle práce bude nudit.
Jistě by vás vzali v nějaké nóbl restauraci.
Chci říct…
- Proč chcete pracovat v Bly? - Je to blízko domova.
To je upřímné.
No, jsem příliš upřímný. Nejspíš je to patologické.
Ne, upřímnost taková není.
Beru to jako příležitost ke zlepšení svého umu.
V Paříži jsem byl sous-chef. Nechali mě krájet jen zeleninu.
Tady budu všechno dělat sám. Byla by to skvělá zkušenost.
Vařil byste pro dvě děti. Nevím, zda takovou zkušenost hledáte.
Milesovi je sedm a je vybíravý. Floře je pět a…
je to zlatíčko.
Oba dva.
Wingravovi tu tráví svátky a léta.
Jsou na mě hodní. Zní to jak Vyšší a nižší společnost, ale…
tohle je můj domov a jsem na něj hrdá.
Potřebujeme kuchaře, který by chvíli zůstal.
No…
když máma…
Chci říct, až bude čas…
To jsem zmínit nechtěl,
ale patří to k tomu, pokud vás zajímá, proč tu práci chci.
Včera si máma myslela, že je rok 1962.
A že já jsem můj dědeček.
A proto jsem tady.
Abych se uživil, zatímco se o ni starám.
Nevím, jak dlouho to…
Ale neuteču.
To slibuju. Takový nejsem.
Musí to být velmi těžké.
To je.
A není.
Četla jste Thomase Mertona?
Ne, bohužel ne.
- Povídejte. - Byl to mnich.
Řekl,
že jakmile se přeneseme přes vědomí a identitu
a všechno to, co zabírá přední část mozku…
dosáhnete…
na transcendenci…
nekonečně bohatý zdroj nebo něco takového.
Někdo, kdo má například demenci
a jeho vědomí se denně opotřebovává…
vidíte, co je pod tím a…
Podívejte, já…
Nevím, jestli je to transcendentní,
ale…
hodně se učím o tom být naživu.
Fakt hodně.
Paní Groseová.
Jsou tady.
Promiňte,
omluv…
Paní Groseová.
Jsou tu Wingravovi.
Výborně, děkuji.
- Ahoj, Milesi. - Ahoj.
- Hannah, drahá. - Ahoj.
- Ahoj, paní Groseová. - Ahoj, Floro. Měla jsi hezký školní rok?
- Opatrně. - A je pryč.
Nahoru.
O co se tu snažím? Celý den mě neposlouchají.
Jak to jde?
No, však víte. Jako vždy, madam.
Paní Groseová. Je fajn být zpět.
Jsem ráda, že jste zpět.
- Ahoj, Hannah. Rád tě zase vidím. - I vás, pane.
Tento týden si dáme čaj. Povyprávíš mi, jak je vše otravně stálé.
To bych byla moc ráda, madam.
Přineseš je hned dovnitř, že?
Okamžitě.
Hannah?
Bože můj.
Já…
Omlouvám se, madam.
Já…
Myslela jsem, že jsi odešla.
Obvykle odcházíš před…
Přijede pro tebe Sam?
Ne.
Je v pořádku?
Nevím, jak by mohl být, madam.
Podle všeho je…
v pořádku.
Nějakým způsobem, on a…
kterákoli to je, oba jsou…
Jsou v pořádku.
Panečku.
Můžu ti zařídit odvoz.
Jistě do města nepůjdeš pěšky.
- Zařídím odvoz. Nebo tě vezmu sama. - Ne, opravdu, já…
Nebo můžeš zůstat tady.
Na jak dlouho chceš.
Navždy, jestli chceš.
Pojďme se napít.
Co chceš?
Hej!
- Přestaň! - Milesi! Okamžitě toho nech!
To není vtipný. Tohle už nedělej. Slyšíš?
Nebo ti natrhnu prdel.
Nekecám.
Skoncuju s tebou!
Jen to zkus.
Podívej, jsi celá rudá.
- Jsi pěkná, když se červenáš. - Milesi!
Každý z nás může kdykoli zemřít.
Nebo zapomeneme celý náš život, což je jako umírání.
Tak se nad tím zamysli.
Nemůžeme počítat ani s budoucností.
Žádná minulost.
Žádná budoucnost.
Naše chvíle mají být jako…
Kapitoly.
Ne.
Značky?
Ne, to není ono, že?
Nejsou.
Jsou jako…
Jako…
Pardon.
Počkej, prosím tě!
- Jo? - Petere!
Je skoro oběd. Běžte do kuchyně. Se strýčkem Peterem si můžete hrát pak.
Zpomalte, nebo si rozbijete hlavu!
Nesahej na mě!
Nemůžeš se mnou mluvit jak s děvkou, zmizet, vrátit se a dělat jakoby nic.
- To ti u mě neprojde. - Co?
Mluvíš na mě hnusně, a už dny ses neozval!
- Ztiš se. - Neříkej mi, co mám dělat.
Neříkám, jen nechápu, co ti tak vadí.
Posledně jsi na mě řval, že jsem ochutnala Owenovo těsto.
No tak, na to už jsem zapomněl.
- Já ne. - Becs, já…
Dobře, promiň.
Promiň.
Pojď sem.
Prosím. Hej.
Ani nevím, kdo to byl.
Asi jsem v tom až po uši.
- Takhle už se mnou mluvit nebudeš. - Ne, nikdy.
Slibuju. Opravdu.
Slibuju.
Dobře?
Dobře.
Dobře?
Můžu tě políbit?
Upřímně, Hannah.
Dej tomu vysavači pauzu.
Žij trochu.
Hannah.
Vyděsila jsi mě.
Co tu nahoře děláš?
Henry chce, abych vyzvedl pár věcí.
Ze stolku Charlotte?
Je to sentimentální chlap.
Ukaž, co máš v kapse.
A nechceš mě nejdřív pozvat na večeři?
Tak dobře.
Henry tě požádal, abys mu to přinesl?
Přesně tak.
- Na co to chce? - Nevím. Jen plním rozkazy.
Charlotte mi jednou řekla, že ten náhrdelník je přes 400 let starý.
Nejspíš má hodnotu v řádu tisíců.
To by člověk ani neřekl, co? Koho by to napadlo?
Když celé roky uklízíš dům, víš přesně, kde se co nachází.
Henrymu není dost dobře, aby si všiml toho, co děláš,
- ale já to vidím. - A co dělám?
Bereš si, co ti nepatří.
Víš…
je to chyba, ne?
Myslet si, že je to tvoje rodina.
Že tohle je tvůj dům.
Jsou oni a pak jsme my, Hannah.
Jsme služebnictvo.
Co se asi stane, když ti řeknou, abys vytřela?
Co? Myslíš, že se o tebe Henry postará?
Nebo děti?
Víš, kolik hospodyň zůstane po odchodu do důchodu?
Jejich životy jdou dál, Hannah.
Zanechávají po sobě upřímné lidi, jako jsme my.
Ty že jsi upřímný?
Ten náhrdelník, prosím.
Tady je.
Děkuji.
Víš…
měla bys ke mně být milejší.
Stačí, abych řekl jedno slovo a…
vypochoduješ odtud s poslední výplatou.
Tohle je můj domov, Petere Quinte.
Ty odejdeš mnohem dřív než já.
Beru to jako příležitost ke zlepšení svého umu.
V Paříži jsem byl sous-chef.
Nechali mě krájet jen zeleninu.
Tady budu všechno dělat sám.
Byla by to skvělá zkušenost.
Vařil byste pro dvě děti a…
Promiňte.
Tohle bude znít divně, ale…
nedělali jsme tohle už?
Ano.
Ale musíme to udělat znovu.
Proč?
To mi řekněte vy.
Co?
To nic.
Zpátky k věci.
V Paříži jsem jako sous-chef krájel zeleninu.
Tady budu všechno dělat sám.
Byla by to skvělá zkušenost.
Vařil byste pro dvě děti.
Nevím, zda takovou zkušenost hledáte.
- Milesovi je sedm a je vybíravý. - Miles.
Řekněte mi o něm víc.
Jaký je to chlapec?
Miles je hodný.
Je milý.
Souží se, ale hluboko uvnitř je to hodný kluk.
Souží?
Jo, od smrti jeho rodičů není jako dřív.
Ale které dítě by bylo?
Je někdy krutý?
Proč to říkáte?
Malí kluci mohou být velmi krutí.
Dobře to vím.
- Taky jsem byl kluk. - Miles je hodný.
To už jste řekla.
Je hodný.
- Je to hodný kluk, a neudělal by nic… - Co by vám ublížilo. To jste chtěla říct?
Proč to říkáte?
- Já nevím, vy jste se ptal. - Fajn, neublížil by vám.
Ale přiznala jste, že od smrti rodičů není sám sebou.
Tak jsem to nemyslela.
Miles Dominic Wingrave!
Co si myslíš, že děláš?
Nazdar.
Co to do tebe vjelo?
Je pěkně, užívám si cigáro.
Co děláš ty?
Poslouchej, Milesi.
Vím, že ti Peter chybí.
Vím, že nedává smysl, že takhle utekl.
A klidně si nech jeho zapalovač, když s ním budeš opatrný.
Ale za žádných okolností nesmíš kouřit.
Nebo chceš umřít hroznou smrtí?
Ach, Hannah.
Upřímně.
Milesi.
Upřímně.
Milesi!
Ještě jsme neskončili.
Milesi! Ach bože.
Milesi!
- Ahoj. - Ahoj, byl tu Miles?
Zrovna teď.
Pojď, posaď se.
Zapálila jsem ti ji. Doufám, že to nevadí.
Za koho je?
Tomu říkám správný přístup. Prostě jdeš dál.
To je za Sama.
Možná není mrtvý, ale nikdo není dokonalý, ne?
- Za živé se svíčky nezapalují. - Normálně ne.
Ale pro něj uděláme výjimku.
Sedni si, chci s tebou o něčem mluvit.
Co bys řekla na to, kdyby tvoje práce byla s ubytováním.
- Musela bych prodat dům. - Přesně.
Dostala bys za něj slušnou sumu.
A samozřejmě bychom ti dali případnou náhradu.
Ale Sam…
No, zapálíme mu svíčku, ne?
Protože Sam je pryč.
Té nabídky si vážím.
Opravdu, Charlotte, ale…
Sam…
teď prochází takovou fází.
Vrátí se.
Vrátí.
Vrátí se.
Je to zvláštní.
Manželství je svým způsobem jako náboženství.
Je ti řečeno, abys slepě věřila v Boha, i když ho nevidíš.
A abys slepě věřila manželovi, i když ho skoro nevidíš.
Je to ale realistické?
Jak dlouho můžeš něčemu věřit?
Doopravdy věřit, aniž bys to viděla.
Oba mají v tomto ohledu své meze.
Jaká je teda alternativa?
Nevěřit v nic?
A co pak?
Co když je člověk zahnán do kouta,
a nezbývá mu nic jiného než víra?
Já…
Pořád ho miluju.
Bože, pomoz. Je to tak.
Pořád ho miluju.
A to, co udělal, bylo…
hrozné, ale…
Ano.
Ano, bylo.
Bývala jsem tátova holčička.
Co?
Ale když jsem vyrostla, už jsem jí nebyla.
Byla jsem žena s vlastními názory, touhami a ambicemi,
a můj otec je moc nepodporoval.
Podle něho byly mé sny mimo můj dosah.
A měl pocit, že mi to musí neustále připomínat.
Tak když najdeš někoho…
kdo tě opravdu chápe,
kdo ti opravdu věří, někdy víc než ty sama sobě,
že jsi dost chytrá
a dost schopná, a řekne ti to…
takového člověka se drž a nepouštěj.
I když mají nedostatky.
I když nejsou dokonalí.
- I když se trochu ztratíš. - Nemusíš se ztratit, abys našla štěstí.
Opravdu?
Všichni to děláme.
Vždycky ne.
Vím, co řekneš, tak to neříkej.
- Když víš, co řeknu, tak asi víš proč. - Hele, já vím, on…
Nikoho jako on jsem nikdy nepotkala.
- Vím, že není dokonalý. - Víc než to, ne?
Odpusť, že to tak musím říct, Rebecco, ale děsí mě k smrti.
Neznáš ho, Hannah. Neznáš.
Taky mě děsí.
Ale v tom nejlepším slova smyslu.
Být s ním je někdy děsivé, ale…
je to i vzrušující a zábavné.
A poprvé v životě ten hlas v mé hlavě, co říká, že nejsem dost dobrá, zmizel.
Je pryč.
Nikdy jsem se necítila tak naživu.
Ach, zlato.
Je rozdíl mezi „cítit se dobře” a „cítit se naživu“.
Není to vždycky to stejné.
Jen se na sebe podívej.
Vypadáš, jako kdybys týden nespala.
Moc se strachuješ.
- Už jsem byla s muži jako on. - Ne.
To není pravda.
Sama jsi mi to řekla.
Řeklas, že jsi nikoho takového nepoznala. Nemůžeš tvrdit obojí.
Hannah, upřímně.
- Rebecco. - Promiň, že jsem to zmínila.
Rebecco.
Hej.
Co myslíš, Rebecco? Chce to dušené maso víc soli?
Co?
Co v sobě dusíš?
Ne, díky. Nemám hlad.
Sladký med přílišnou lahodou se zoškliví
a okušením chuť nám poruší.
Krásně to tady voní.
Becs, můžeš na chvilku?
Před pár lety jsme tu měli myši.
Bývalý zahradník přinesl lepidlové pasti a takhle velkou kachel potaženou lepidlem.
Žádné pružiny, žádná klec.
Žádné násilí.
Tak to řekl.
Žádné násilí.
Za pár dní jsem na jednu past narazila a něco v ní bylo.
Něco docela malého. Myš ne.
Myslela jsem, že třeba housenka.
Zvedla jsem to.
Podívala se na to.
Byla to noha.
Krvavá noha myši.
Chudák myš byla kousek dál. Ukousla si vlastní nohu, aby utekla.
Ta chuděra vykrvácela k smrti.
Ten chlap je lepidlová past.
A až si to Rebecca uvědomí, nevyjde ven celá…
Bude myslet, že je OK.
Dokud si neuvědomí, že se zasekla.
Popírání.
Je to příležitost ke zlepšení svého umu.
V Paříži jsem byl sous-chef. Krájel jsem jen zeleninu.
Tady bych všechno dělal sám. Byla by to skvělá zkušenost.
Potřebujeme kuchaře, který by chvíli zůstal.
Až přijde čas, nebudu utíkat.
To slibuju.
Ne.
Uvíznu v tomhle lepidlovém městě jako ostatní.
Vy lepidlové pasti znáte.
O tom už jsme jednou mluvili.
Ještě ne.
Technicky vzato.
Ale pak jsem na to celé týdny myslel.
Myslel jsem na to, jaké to musí být.
Lepidlo…
zavadne…
ani se nenadějeme.
Ten bezedný,
ledový teror…
když si uvědomíme, že můžeme být zaseklí navždy.
Myslíte, že myš je schopná takového uvědomění?
Ví myš, kdy je po všem?
A my?
My?
Lidé.
Uvědomíme si, když jsme v lepidle? Nebo když kolem nás vře voda?
Nebo jen sedíme a říkáme si, že to bude v pořádku?
Jsem v pořádku.
Popírání.
To je morbidní.
Bože, to je ono. Je to morbidní.
- Opatrně. - Je to morbidní!
Zůstaň.
- Ráno musím být v bance. - Ještě chvilku, prosím.
Kéž bych mohl.
Musím ti něco říct.
Co?
Co je?
Nikdy jsem v životě nic neměl.
Nikdy jsem neměl…
peníze nebo…
rodinu…
nebo…
lásku.
Nebo jistotu.
Dokud jsem tě nenašel.
Co se děje?
Dělám něco velkého. Pro nás dva.
Nedáváš moc smysl.
My nejsme jako oni, Becs.
Dobře? Nejsme.
Henry ti tu stáž nikdy nedá. Nikdy ze mě neudělá společníka.
Angličany zajímá jedině společenská třída.
A my dva…
budeme v jejich očích jen služebnictvo.
Není to tak?
A v hloubi duše to oba víme.
Ale Američanům záleží jen…
na penězích.
A…
už toho mám dost.
Ve Státech…
můžeš být, jakýkoli právník chceš. Já můžu být kdokoli.
A v Americe bychom měli všechno, co bychom chtěli.
Za peníze.
Rozumíš, co říkám?
Tak…
si musíš sbalit kufry a být připravená.
- Zítra večer. - Co to říkáš?
- Nemůžu jen tak… - Prosím.
Prosím, udělej to pro mě.
A slibuju, že až se vrátím, všechno vysvětlím.
Důvěřuješ mi?
Ano.
Buď připravená.
A nikomu to neříkej.
Nikomu. Rozumíš?
Musím zařídit pár věcí a pak se pro tebe vrátím, slibuju.
Slibuju.
Miluju tě.
Vypadneme odsud.
Jen si představ, co z nás bude.
Ty a já v Americe.
Lord…
a jeho lady.
Ne, královna a její stájník.
Tak jo.
Tohle je moje oblíbená chvíle.
Často se v ní nenacházím, ale…
jsem v ní ráda.
Protože on je…
Však jsi to viděla.
Je tak sám sebou.
Než se to zvrtlo.
Ale v téhle jsem tě ještě neviděla.
Co tady děláš?
- Jak jsi mi proklouzla do… - Promiň.
- Moc se… - Ne, tam bych nechodila.
V tuhle chvíli se to asi stalo.
Nemůžu se na to dívat.
- Omlouvám se. - Hannah!
Moc se omlouvám.
Jak to, že jste vzhůru?
Já…
Nemůžete spát?
Něco jsme zaslechli.
Dole.
A Flořin domeček…
Něco zvláštního.
Určitě to nic není.
Běžte zpátky do postele.
Řekl jsem, běžte zpátky do postele.
Petere!
Ne, Milesi, zůstaň tu.
Řekl jsem, běžte zpátky do postele.
Co se tak tváříte?
Běžte do postele.
Co se stalo?
- Jak to myslíš? - Co ti udělala?
Kdo?
Rebecca?
Na to jsi ještě moc malej, chlapče.
Co je to?
To je…
ta dáma.
Z jezera.
Ona…
Nevzpomínáš si?
Co?
Ne.
Děsivá věcička.
To sis vyrobila sama?
Už jsem ji viděla.
Ti ostatní…
říkají…
„Drž se od ní dál.”
Jací ostatní?
Ach ne.
Vrací se.
Stůj.
Stůj!
Stůj, pusť mě!
Pusť mě!
Ty mrcho!
Pusť mě!
Je to příležitost ke zlepšení svého umu.
V Paříži jsem byl sous-chef. Krájel jsem jen zeleninu.
Tady budu všechno dělat sám.
Bude to skvělá zkušenost.
- Už zase? - Ano, očividně to děláme zase.
- Proč? - To mi řekněte vy.
Tohle jste všechno vy. Já jsem vy, ne?
Děláme to od doby, co se to stalo, ne?
Omlouvám se.
Mám teď těžké období.
Owen, že?
Víte co?
Jistě. Ano.
- Owen. - Víte…
Mám velmi zvláštní sny.
- Opravdu? - Ano, ale…
jsou tak zvláštní.
Mám sny někoho jiného.
Usnout!
Snad míti sny?
V tom závada!
Jaké as sny v tom spánku vzejdou,
když odmrštěno pouto smrtelné.
Jaké sny?
O Peterovi.
A o…
vlastně nevím.
O ženě.
- Která s ním je v posteli. - No teda!
- Tuhle ženu neznám, nebo ano? - Že ne?
Rebecca.
To je za dva roky.
Ještě ne, co?
Myslím, že to chce ještě chvilku.
Tak dobře.
Ještě jednou.
- Jste Hannah Groseová. - Ano.
Je rok 1987.
Jste v Bly.
Dominic a Charlotte jsou mrtví.
Rebecca je mrtvá.
Peter je nezvěstný.
To si myslíte.
Floře je osm.
A Miles…
S Milesem něco není v pořádku.
Petere Quinte!
Drž se od něj dál, slyšíš?
Policie tě všude hledala, a až zjistí, že jsi zpátky…
Hannah Groseová.
Ustup, Milesi.
- Neustoupí. - Ustoupí.
Milesi, ustup.
Upřímně, Hannah, neunavuje tě být tak…
- Milesi. - Přísahám, že jsi fakt otravná,
- a nevíš, kdy… - To nechat prostě být.
Do hajzlu, ženská!
Proč to prostě nemůžeš nechat být.
- Milesi. - Ne.
Většinou, ale teď ne.
A věř mi,
nic by mě neudělalo šťastnějším, než aby mě zatkla ta policie, o které jsi mluvila.
Aby mě odtáhla z tohohle zasranýho pozemku.
Pryč od téhle otřesné pasti!
Ale nemůžu, že?
Nemůžeš.
Protože?
Jsi mrtvý.
A je taková škoda…
že jsi musela jít za námi.
Šlo to tak dobře.
Upřímně, Hannah!
Paní Groseová? Co se děje?
Co?
Paní Groseová, mám zvláštní sen.
Milesi! Je tady!
Je tady! A je hezčí, než jsem si představovala!
To je ona?
Ahoj, Milesi. Ráda tě poznávám.
Moc mě těší, má paní.
Ty jsi ale gentleman.
Vy jste jistě paní Groseová.
Ahoj. Dani.
Omlouvám se, já…
Páni, byla jsem zamyšlená.
- Promiňte, Hannah Groseová. Těší mě. - Mně taky.
Jaká byla cesta? Vidím, že jste dorazila celá.
Jo, perfektní.
To je dobře.
Ano, báječné. Owen je hodný mladý muž.
- Dobrý chlap. - Jo.
Tak pojďme dovnitř.
- Slečna Claytonová chce určitě vidět dům. - To ano.
Tak pojďte.
- Jak teď… - Můžete mi říkat Dani.
Nemůžeme počítat s minulostí.
To jsem se naučil při péči o mámu.
Taková demence je, že?
Asi mě to naučilo hodně. Nebo možná ne.
Ale to je to největší.
Nemůžeme počítat s minulostí.
Myslíme si, že to máme uvězněno v paměti, ale…
vzpomínky se vytratí.
Můžeme se kdykoli vytratit.
Paříž.
Řekni to se mnou. Hannah Groseová v Paříži.
Co bych dělala v Paříži?
Já nevím.
Jedla croissanty a pila dobré víno.
A žila, Hannah.
Žila!
Dělali bychom, co by nás napadlo.
Ty a já.
Dokud můžeme.
Ano.
Ano, Owene, já…
s tebou půjdu do Paříže.
Ano.
- Cinkneme si později. - Ne, počkej.
Ne…
Cestu znám. V pohodě.
Počkej.
Prosím.
To nic.
Ty teda vypadáš.
Owene!
Počkej!
Jsi Hannah Groseová.
Je rok 1987. Jsi v Bly.
Milesovi je deset.
Floře osm.
Jsi Hannah Groseová. Je rok 1987. Jsi v Bly.
Milesovi je deset, Floře osm.
Jsi…
Jsi Hannah Groseová.
Hannah Groseová.
Jsi Hannah Groseová.
Překlad titulků: Leona Filipová