‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎- Fugi! ‎- Și Miles?
‎E în regulă. Trebuie să fugim!
‎- Unde mergem? ‎- Oriunde!
‎- Flora! ‎- Nu-mi place jocul ăsta!
‎- Nu plec! ‎- Flora!
‎Nu mă poți obliga!
‎- Trebuie să fugim! ‎- Miles! Unde ești?
‎Spre mijlocul secolului al XVII-lea...
‎în provincia New Hampshire a trăit ‎un domn văduvit.
‎Numele lui e prea puțin important. ‎Îi voi spune dl Willoughby.
‎Un nume, ca al lui, ‎cu un aer foarte respectabil.
‎Rămăsese văduv după șase ani de căsnicie
‎și se dedicase creșterii odraslelor sale.
‎Două fete, ‎născute la diferență de cinci ani.
‎Cea mai în vârstă, Viola,
‎cea mai tânără, Perdita,
‎în amintirea unei fetițe ‎născută între ele
‎care trăise doar câteva săptămâni.
‎Cu tatăl lor în pământ, ‎căsătoria deveni o exigență presantă.
‎Nefiind bărbați, cele două fecioare ‎urmau să piardă afacerile dlui Willoughby.
‎Și conacul din Bly...
‎casa lor de o viață.
‎Femeile nu aveau nimic în acele vremuri.
‎Niciun prezent și niciun viitor ‎în absența unui bărbat.
‎Așadar, deveniră din nou ca niște copile.
‎Dar acum, cu nimic pe lume ‎în afară de cealaltă.
‎Cele două surori ‎erau în floarea vigorii lor tinerești.
‎Perdita, în grație,
‎Viola, în spirit.
‎Iar Viola era întotdeauna înveșmântată ‎în cele mai rafinate rochii.
‎Printre tinerii din cercul lor social ‎se numărau mulți flăcăi de nădejde.
‎Câțiva pețitori devotați și doi sau trei
‎care se bucurau de reputația ‎de mari crai...
‎sau cuceritori.
‎Dar Viola știa ce sunt cu toții.
‎Hrăpăreți, oportuniști, vulturi.
‎Vulturi strânși ‎în jurul stârvului tatălui lor.
‎Să-i prade averea prin fiicele sale.
‎Nu! Bly trebuia să rămână în familie,
‎iar surorile, să țină frâiele.
‎Altminteri, totul avea să fie pierdut.
‎Așa s-a făcut ‎că Viola a invitat un văr distant.
‎Un anumit domn Arthur Lloyd.
‎În realitate, nu era vreun Adonis.
‎Era un tânăr cinstit, inteligent și dârz.
‎Bogat în lire sterline,
‎în sănătate, în statut
‎și în sentimente neinvestite.
‎Viola se asigură să nu fie prezentă ‎la sosirea lui.
‎Perdita rămase să-l întrețină ‎pe vărul venit de departe
‎cât timp Viola așteptă și astfel află ‎că tânărul era un gentleman.
‎Avea un chip frumos.
‎Era învățat și umblat.
‎Vorbea franceză, cânta la flaut
‎și recita versuri cu mult bun gust.
‎Pe când Perdita începea să simtă ‎fiorii atracției pentru tânăr...
‎Viola s-a scuzat că fusese reținută ‎de o dispută privind chirii neplătite.
‎Unii, doritori să profite ‎de moartea tatălui,
‎nu se așteptaseră ‎ca ea să știe să țină registrele.
‎Povestea era adevărată, dar și înscenată.
‎Fiecare detaliu al sosirii ei ‎fusese calculat.
‎Transpirația și părul răvășit ‎de călătoria pe cal.
‎Afacerea, registrele.
‎Cizmele de călărie din hol.
‎Chiar și portretul de pe perete,
‎comandat de Viola ‎ca parte a mesajului ei adevărat.
‎S-ar putea căsători cu ea sau cu sora ei,
‎dar nu putea exista confuzie ‎privind cine va conduce la Bly
‎și despre cum se vor face lucrurile.
‎Nunta nu a fost cu fast,
‎căci era un aranjament de afaceri.
‎Un rezultat bun pentru Viola,
‎care dorise să rămână stăpână peste Bly,
‎și la fel și pentru Perdita,
‎care ținea la confortul statutului său.
‎Să te îngrijesc și să-ți fiu alături
‎la bine și la rău, în bogăție și în lipsă,
‎în sănătate și în boală...
‎să te iubesc și să te prețuiesc, ‎până când moartea ne va despărți.
‎După rânduiala Domnului..
‎îți făgăduiesc eterna mea lealitate.
‎Eu, Viola, te iau pe tine, Arthur, ‎să-mi fii soț în fața legii,
‎să te îngrijesc și să-ți fiu alături
‎la bine și la rău, în bogăție și în lipsă,
‎în sănătate și în boală,
‎să te iubesc și să te prețuiesc...
‎până când moartea ne va despărți.
‎Și să te supui.
‎Să iubești, să prețuiești și să te supui.
‎Parohul crezu că fusese ‎o omisiune nevinovată.
‎Se înșela.
‎Nu era o surpriză pentru Perdita, ‎care-și cunoștea sora prea bine.
‎Nici pentru Dumnezeu, își spuse Perdita,
‎la mariajul strategic al surorii sale.
‎El o făcuse așa, până la urmă.
‎Cu tranzacția încheiată, ‎și afacerile și conacul salvate,
‎Viola deveni introspectivă.
‎Adormea.
‎Se trezea.
‎Poate că de vină era încăperea.
‎Era camera mamei sale. ‎Patul părinților devenise al ei.
‎Cuprinsă de o neliniște ‎nouă în viața ei...
‎cutreiera.
‎Adormea.
‎Se trezea.
‎Cutreiera.
‎Poate că nu era vina încăperii.
‎Poate că era altceva.
‎Viola descoperi ‎că, dincolo de funcția superficială,
‎căsnicia ei nu e lipsită de dragoste.
‎Nu am cuvinte mieroase pentru tine.
‎Lumea este feroce.
‎Dar tu ești și mai feroce.
‎Bly îți aparține. Vor încerca să ți-l ia, ‎cum au încercat și cu mine.
‎Dar nu le voi permite.
‎Vom muta munții din loc, scumpa mea.
‎Tu.
‎Eu.
‎Noi.
‎Acelea au fost vremurile bune,
‎după ce s-a născut Isabel.
‎Dar nimic nu ține, ‎și toate se schimbă cu timpul.
‎Schimbarea arareori se anunță.
‎Nu-și trâmbițează sosirea.
‎Schimbarea vine pe nevăzute.
‎Când observi că a venit,
‎deja și-a înfipt colții.
‎Cât despre Viola...
‎Suspiciunile ei erau un fleac,
‎la fel de insignifiante ‎ca gâdilatul din plămâni.
‎Viola avea o iubire neasemuită ‎pentru ținute, și cel mai bun gust.
‎Iar soțul ei avea să i-l cultive.
‎Nenumărați metri de mătase și satin,
‎muselină, catifea și dantelă ‎aduse din toată lumea‎,
‎indiferent de costuri.
‎Unele atât de rare și fine, ‎parcă urzite din nestemate,
‎i-au trecut prin mâinile abile
‎fără a se făli câtuși de puțin.
‎Pe buzele ei se insinuă doar boala.
‎Imposibil de ignorat, în cele din urmă.
‎Nu e ciumă.
‎Slavă Domnului!
‎Dar nu sunt vești bune. ‎Are boala plămânului.
‎- Adică? ‎- Cât mai are?
‎- Ce înseamnă asta? ‎- Cât timp?
‎Nu mai mult de câteva luni.
‎Trebuie să vă izolați de ea.
‎Fiica noastră.
‎Nu poate dormi fără mama ei.
‎Izolați-vă.
‎O vei trata. O vei tămădui.
‎- Nu știu dacă pot. ‎- O vei face.
‎O vei face, așa să te ajute Dumnezeu!
‎Nu.
‎Vreau să fiu în patul nostru.
‎Nu se poate, iubito.
‎Vreau să fiu în patul nostru.
‎Arthur.
‎- Te rog. ‎- Isabel.
‎Gândește-te la Isabel.
‎Odată epuizate toate leacurile,
‎parohul s-a întors la Bly.
‎Însă pentru un rit mult mai sumbru
‎decât imnul voios al căsniciei ‎de dinainte.
‎„Mă voi duce și vă voi pregăti un loc.
‎Mă voi întoarce...
‎și vă voi lua cu Mine...
‎ca, acolo unde sunt Eu, să fiți și voi.”
‎Soră...
‎trebuie să repeți ritul.
‎Repetă după mine!
‎„Mă voi duce și vă voi pregăti un loc.
‎Mă voi întoarce și vă voi lua cu Mine...
‎ca, acolo unde sunt Eu, să fiți și voi.”
‎Soră... Să încercăm din nou.
‎„Mă voi duce și vă voi pregăti un loc.”
‎Nu.
‎Ce ai spus?
‎Nu.
‎Nu mă voi duce.
‎Spune-i Dumnezeului tău...
‎că eu nu mă voi duce.
‎Viola, trebuie să repeți riturile.
‎Nu mai este în cumpănă ‎trupul tău, iubita mea.
‎Sufletul tău trebuie tămăduit.
‎- Pentru sufletul tău mă tem. ‎- Nu!
‎Perdita, nu!
‎Spune-le, soro.
‎Spune-i acestui preot ‎și zeului la care se prosternează: „Nu!”
‎Dumnezeu vrea ca sufletul ei să fie pur.
‎Dumnezeu ar trebui să știe.
‎Ea e cum a făcut-o El.
‎Dacă spune că nu va merge, nu o va face.
‎Timpul nu-i mai dădu seamă.
‎Zilele au devenit săptămâni, luni și ani.
‎Planetele dădeau ocolul soarelui ‎în nepăsare.
‎Apoi...
‎Isabel!
‎...după cinci ocoluri, totul se schimbă.
‎Isabel!
‎Încă câteva minute, te rog.
‎Nici nu poți citi cartea aia.
‎Pot citi destul.
‎La culcare!
‎Ți-am spus de trei ori deja.
‎Nu.
‎- Un dans scurt. ‎- Nu.
‎Doar unul.
‎- Dar e timpul să se culce. ‎- Doar unul.
‎Dragă domn.
‎Vezi?
‎Ești tot mai pricepută.
‎Cred că ești aproape gata.
‎- Ne trebuie muzică! ‎- Ba nu!
‎Ca să înveți să dansezi, ‎îți trebuie doar numere.
‎Unu, doi, trei...
‎Pas, doi trei...
‎Piruetă, doi, trei.
‎Mătușică, avem nevoie de muzică, nu?
‎Avem nevoie de somn.
‎Ce anostă ești!
‎Zău așa?
‎Măcar știi să dansezi?
‎Într-adevăr, domnișoară!
‎- Nu te văd niciodată dansând. ‎- Te-a prins, Perdi.
‎Mă pricep foarte bine.
‎- Nu... ‎- Doar unul.
‎Să-i arătăm tinerei cum se face.
‎Unu, doi, trei.
‎Pas, doi trei.
‎Piruetă, doi, trei.
‎Unu, doi, trei.
‎Viola întrecuse așteptările ‎tuturor vindecătorilor și ale preoților.
‎O ținuse în viață, după cum se zvonea, ‎doar încăpățânarea ei.
‎- Mami, ești trează! ‎- Nu trebuie să te apropii de mami.
‎De ce ai plecat din pat? O să răcești.
‎Nu voiam să ratez balul.
‎Hai înapoi în cameră. O să-ți fac ceai.
‎Nu vreau ceai. ‎Vreau să vorbesc cu fiica mea.
‎Du-mă în pat.
‎Desigur.
‎- Îmi cer scuze. ‎- Nu e nevoie.
‎- Pot să dansez cu el. ‎- Știu.
‎Pot să dansez cu soțul meu.
‎N-am nevoie să-mi iei locul.
‎În nicio privință.
‎Nu aș face asta.
‎Somn ușor, soră!
‎Unii din sat spuneau ‎că moartea o luase pe Viola.
‎În fiecare zi.
‎În primii ani, unei trăsuri întunecate ‎trase de un cal cu ochi roșii
‎i se refuza intrarea la conacul Bly.
‎Acea trăsură întunecată și vizitiul ei ‎au fost refuzați atât de des...
‎încât nu aveau ‎să mai facă drumul până la Bly.
‎Cu dragostea-mi am stat
‎Odat', sub salcia plângătoare
‎Acum stau singur și uitat
‎Cuprins de-o jale mare
‎Cântând „O, salcie cu lacrima sălcie”
‎Lângă copacul cu inima rea
‎Cântând „O, salcie cu lacrima sălcie”
‎Până voi fi iarăși cu dragostea mea
‎- Vreau să dorm cu ea. ‎- Nu se poate, Viola.
‎Dar azi mă simt mai bine.
‎Spui asta în fiecare zi, ‎dar arăți din ce în ce mai rău.
‎Doamna conacului Bly.
‎- Nu am nicio ambiție. ‎- Minți!
‎Viola, chiar nu am.
‎Mincinoaso!
‎Dacă îmi mai aruncă câte o privire, ‎motivul este singurătatea.
‎Este și el om.
‎În ultimii cinci ani, singura lui ‎obligație conjugală a fost să te jelească.
‎- Nu voi permite. ‎- Nu o vei face.
‎Știu, am observat.
‎Gândește-te la ea, Vi.
‎La Isabel.
‎Ce amintiri îi vor rămâne cu tine?
‎Va fi asta? Versiunea asta a ta?
‎Viola, te iubesc, dar fă să fie altfel!
‎În pragul a șase ani ‎de moarte-vie pentru Viola,
‎a poruncit să i se aducă ‎nestematele și veșmintele
‎pe care le agonisise ‎înainte să cadă pradă bolii.
‎Nu voi fi îngropată cu inelele mele.
‎Sau în rochii.
‎Inelele, dantela și mătasea...
‎Pot spune fără vanitate ‎că mi-am luat mintea de la ele.
‎Vor fi o bună moștenire ‎pentru fiica noastră.
‎Așa că le vei păstra.
‎Le vei pune deoparte, pentru ea.
‎Până când va crește.
‎Sunt acoperite.
‎Am presărat petale de trandafir.
‎Își vor păstra culorile ‎în întunericul parfumat.
‎Îmi promiți, Arthur?
‎- Ce să-ți promit? ‎- Că le vei păstra pentru ea.
‎Că vei păstra cheia ‎și nu o vei da nimănui.
‎Doar copilului nostru.
‎Promite-mi.
‎Îți promit.
‎Banii se împuținau cu timpul,
‎iar Arthur pleca adesea pentru afaceri.
‎Tot mai departe, peste ocean, ‎în locuri exotice și îmbelșugate.
‎Cu Arthur plecat, ‎aparențele fură lăsate deoparte.
‎Poate era ceasul.
‎Poate că totul pe lumea aceasta ‎are un punct
‎dincolo de care nu mai poate purta povara.
‎În acea seară, ‎când Perdita își ținea sora,
‎îi veni un gând.
‎Cuvântul i se năzărise cu un an înainte.
‎Ca tremurul din plămânii Violei, ‎se strecurase în cotloane ascunse.
‎Cuvântul îi acaparase gândurile, ‎zi și noapte.
‎Cuvântul a început în pieptul ei, ‎la fel ca boala pentru Viola.
‎Se răspândise, presant.
‎O șoaptă în ureche, o voce interioară.
‎Acum, cuvântul se insinuă ‎prin umăr, la cot,
‎până când luă viață în mâinile ei.
‎Cuvântul era...
‎„milă”.
‎Dar cuvântul era o minciună.
‎Căci nu mila îi stătea ‎în minte sau în suflet
‎când mișcă mâna.
‎Ci fiecare palmă, insultă ‎și zi care trecuse...
‎Fiecare clipă de la ultima împărtășanie.
‎Un alt cuvânt îi otrăvise mintea ‎în tot acest timp.
‎Cuvântul nu era „milă”, ‎își dădu ea seama.
‎Nu... Cuvântul fusese întotdeauna...
‎„destul”.
‎Arthur fu cumpătat și semeț ‎în suferința lui.
‎EU PĂZESC
‎Văduvul, acum stăpân al Bly ‎în toate privințele,
‎era așteptat să își ia o nouă soață.
‎Și au fost multe tinere
‎care nu pot fi învinovățite în niciun fel
‎de faptul ‎că, timp de șase luni după revenirea sa,
‎așteptările nu s-au împlinit.
‎Căci în ochii Perditei răsuna ‎un ecou al Violei.
‎Ecoul, tot mai puternic...
‎amuți trilurile altora.
‎S-au căsătorit în intimitate, ‎după cum se cuvine.
‎Aproape în taină.
‎În speranța, după cum umbla gluma,
‎că Viola nu va auzi.
‎VIOLA LLOYD 1645 - 1680 ‎35 DE ANI
‎În noaptea cununiei,
‎când Perdita își asumă ‎patul care aparținuse surorii sale,
‎fiecare obținu ceea ce își dorise.
‎Arthur, o femeie frumoasă,
‎pe care o cunoștea deja ‎prin prisma descendenței sale.
‎Dar dorințele Perditei, ‎după cum veți fi observat,
‎rămaseră enigmatice.
‎În primii trei ani de căsnicie,
‎noua dnă Lloyd nu a reușit ‎să devină și ea mamă.
‎Iar fiica ei adoptată a refuzat ‎cu înverșunare să o considere mamă.
‎Arthur a suferit mari pierderi financiare.
‎Aceasta a dus la reduceri semnificative ‎ale cheltuielilor.
‎Iar Perdita a devenit ‎o doamnă de teapă mai joasă ca sora ei.
‎Aflase cu mult înainte
‎că imensa garderobă a surorii sale ‎fusese pusă deoparte pentru fiica ei
‎și că zăcea îngropată în praf ‎în sumbrul pod.
‎Era revoltător ca aceste țesături alese
‎să aștepte poruncile unei fetițe.
‎Așadar...
‎la a șasea aniversare a morții Violei...
‎Perdita își pierdu cumpătul.
‎Casa e dărăpănată.
‎Finanțele noastre sunt la pământ.
‎Avem soluția la etaj.
‎Nu ne mai permitem nici măcar o menajeră,
‎iar în pod ținem sub lacăt ‎mătăsuri și bijuterii.
‎- Perdita... ‎- Ar fi suficiente să ne redresăm.
‎- Nu. ‎- Asta și-ar dori.
‎Dacă ar fi știut cât de greu ne va fi,
‎cât ne-ai îngreunat situația!
‎- Eu? ‎- Da.
‎Sau nu tu ai fost responsabil ‎de finanțe, drag soț?
‎Nu tu ne-ai năruit moșia?
‎Sora mea voia ca Bly să prospere.
‎Ar fi făcut orice i-ar fi stat în putere ‎să salveze conacul, știi doar.
‎- Este pentru Isabel. ‎- Conacul este pentru Isabel!
‎Îl lași să se ruineze ‎înainte să devină majoră?
‎O dată pentru totdeauna, Perdita...
‎nu se pune problema.
‎Mă voi mânia foarte tare ‎dacă mai deschizi subiectul.
‎Prea bine!
‎Mă bucur să știu cât preț pui pe mine.
‎Să mă simt sacrificată pentru un capriciu.
‎Nu e un capriciu, draga mea.
‎E o promisiune.
‎Un jurământ.
‎Către Viola.
‎Desigur.
‎Să nu o lipsim de jurământ!
‎Dar ce drept avea Viola ‎să ne lipsească de un viitor?
‎Ce drept avea să te facă prizonierul ‎meschinăriei și cruzimii?
‎Ajunge!
‎Perdita?
‎Ne întoarcem, drag ascultător,
‎la o altă noapte.
‎Noaptea în care Viola avea să adoarmă.
‎Adormea.
‎Se trezea.
‎Cutreiera.
‎Dormea.
‎Se trezea.
‎Cutreiera.
‎Timpul își urma cursul.
‎Cât timp, era imposibil de spus.
‎Dormea.
‎Se trezea.
‎Cutreiera.
‎Dormea.
‎Se trezea.
‎Cutreiera.
‎Cu timpul, precum facem cu toții, ‎a recunoscut‎...
‎A recunoscut că murise.
‎Că soțul ei își văzuse de viață.
‎Că fiica ei creștea fără ea.
‎A recunoscut că încăperea ei era un vis,
‎o lume imaginară, o minciună...
‎preferată adevărului cufărului.
‎Dar, la capătul acestui purgatoriu, ‎o aștepta recompensa,
‎faptul că, într-o zi, ‎ușa avea să se deschidă.
‎Într-o zi, lacătele își vor primi cheile.
‎Într-o zi, Isabel avea să deschidă ‎cufărul mamei sale
‎și își va primi recompensa.
‎Recompensele amândurora.
‎Și zi după zi, noapte după noapte...
‎peste un ocean de timp, ‎clipa sosi în cele din urmă.
‎Când își privi soțul,
‎nu văzu urmele trecerii timpului, ‎ci doar amărăciune.
‎Doar atât.
‎Așadar, copleșită...
‎adormi și așteptă.
‎PERDITA LLOYD 1650 - 1686 ‎36 DE ANI
‎Fără lady Perdita, ‎au început o nouă viață.
‎Afacerea era ruinată, ‎iar conacul, pierdut.
‎Dacă nu fizic, măcar în spirit.
‎Aveau să se mute,
‎să vândă conacul ‎și să-și facă o viață mai mică,
‎doar pentru ei doi.
‎Pentru ei doi, dar și...
‎pentru Viola.
‎În cele din urmă, ‎urma să fie alături de ei.
‎Cu soțul și cu fiica ei.
‎Nu avea importanță că nu puteau ‎să o vadă, să o audă, să o atingă.
‎Nu conta. Avea să fie alături de ei ‎și doar asta avea preț.
‎Părăseau Bly, lăsând în urmă ‎mai tot ce le rămăsese.
‎Recompensa ei ‎pentru atâția ani în izolare.
‎Pentru toată suferința ‎din inima ei istovită.
‎Însă Arthur devenise superstițios
‎și văzuse groaza de pe chipul Perditei.
‎Superstițiile sale sfidau rațiunea, ‎dar era încrezător în decizie.
‎Un blestem îi răpusese ‎cea de-a doua soață
‎și nu avea să riște ‎ca fiica lui să-i cadă pradă.
‎Nici fiica lui, nici altul.
‎Suprema insultă de a fi aruncată ‎în adâncurile mlăștinoase
‎în timp ce fiica ei avea să devină femeie.
‎Acest abandon absolut...
‎i-a destrămat inima Violei.
‎Senzația că este trasă spre un alt loc, ‎într-un tărâm de dincolo,
‎dispăruse în anii de la moartea ei,
‎dar acum o respingea întru totul.
‎Cu fiecare frântură ‎din voința ei considerabilă,
‎ca atunci când se îmbolnăvise, ‎și împotriva rațiunii,
‎Viola nu avea să se lase dusă.
‎Fiica cea mare a lordului Willoughby, ‎odată stăpâna moșiei Bly,
‎dăinui, după cum urma să se spună, ‎din pură încăpățânare.
‎Odată ignorată atracția celeilalte lumi, ‎își creă propria gravitație,
‎una a voinței,
‎care avea să schimbe ‎fața moșiei Bly pentru totdeauna.
‎Și iarăși, adormea.
‎Se trezea.
‎Și cutreiera.
‎Parcă trezită dintr-un coșmar,
‎se întorcea la casa ei,
‎simțind de fiecare dată ‎că pășește într-un vis.
‎Că, dacă avea să meargă la dormitor,
‎la încăperea ‎pe care o împărțise cu soțul ei...
‎și cu fiica ei în fașă...
‎atunci poate că acel coșmar ‎avea să-i dea pace,
‎că s-ar putea înveli ‎în păturile călduroase
‎și încălzi la sânul familiei sale...
‎care o așteptase atâta vreme.
‎Apoi privea patul cel gol...
‎și își amintea.
‎Iar amintirea îi retrezea suferința.
‎Inima i se frângea din nou,
‎arzând în sufletul ei.
‎O durere mistuitoare ‎care spera să fie stinsă
‎de apele înghețate și tulburi ‎ale noului ei conac.
‎Noua ei casă.
‎Astfel, adormea.
‎Și uita.
‎Uitând, se trezea.
‎Cutreiera.
‎Câte nopți, câte perindări...
‎Nu le mai ținea socoteala.
‎Privea numai înainte,
‎la patul care era țelul ei,
‎la fiica ei, pe care se aștepta, ‎cu fiecare trezire,
‎să o găsească în așteptare.
‎Nici nu și-a dat seama ‎că trecuse un deceniu,
‎nici după ce o epidemie de ciumă în sat ‎transformase conacul în zonă de carantină
‎pentru moartea sufocantă ‎care îi distrusese fosta comunitate.
‎Unde e?
‎Ce cauți aici?
‎Nu e sigur.
‎Ai nevoie de protecție...
‎Unde?
‎De cum muri doctorul,
‎îl uită de parcă nu fusese, ‎și un fenomen straniu se petrecu.
‎Gravitația ei inventată,
‎care o ținuse legată de moșie,
‎care o ținea în purgatoriu...
‎îi atrăgea și pe alții.
‎Adormea.
‎Și, cum se întâmplă cu visele, ‎le dădea uitării.
‎Uitând, se trezea.
‎Cutreiera.
‎Viola de-abia simți ‎încercarea de a fi exorcizată.
‎Iar sărmanul paroh fu ‎a doua victimă a Violei.
‎Dormea.
‎Uita, apoi uita și uita din nou.
‎Iar uitarea îi aduse
‎o maladie monstruoasă.
‎Toate lucrurile trec.
‎Toate. Carnea, piatra, înseși stelele.
‎Timpul consumă toate lucrurile. ‎Aceasta este rânduiala lumii.
‎Trecutul se îndepărtează, ‎amintirile se trec,
‎și la fel și sufletul.
‎Totul sucombă timpului...
‎chiar și sufletul.
‎Se trezea, cutreiera, uita și mai multe.
‎Numele ei, uitat.
‎Numele surorii sale, uitat.
‎Negura ce îi mistuia amintirile ‎i se așternu și peste chip.
‎Atât de puține își amintea,
‎încât, într-o seară, ‎a găsit un copil în patul fiicei sale
‎și nu și-a amintit ‎al cui chip se așteptase să-l vadă.
‎Avea doar o amintire vagă ‎că bătuse atâta drum
‎ca să găsească un copil,
‎iar acolo se afla un copil.
‎Trebuia să fie cel căutat!
‎Trebuia!
‎Dormea și pălea.
‎Din ce în ce mai mult.
‎Și ceilalți, la fel.
‎Sufletele de pe orbita ei...
‎sărmanii care picaseră ‎în gaura neagră pe care o crease ea.
‎Și ei păleau.
‎Fiica cea mare a lordului Willoughby, ‎fosta stăpână a Bly,
‎devenise doar un gând, ‎un sentiment vag.
‎Nu o femeie sau o ființă umană, ‎fără nume și fără chip.
‎Doar nevoie... și singurătate.
‎Și furie.
‎Soarta ei era de coșmar.
‎O soartă împărtășită ‎de toți cei legați de Bly.
‎Inclusiv de fosta soră a Violei,
‎acum uitată în pod.
‎Fără să știe că a avut vreodată o soră, ‎de ucis sau de care să fie ucisă.
‎O soartă ce se abătea asupra ‎oricui avea neșansa să-i iasă în cale.
‎Oprește-te!
‎Inclusiv asupra unui sărman valet, ‎mulți ani mai târziu.
‎Și inclusiv asupra celor care mureau ‎din orice alt motiv la Bly.
‎Cădeau pradă gravitației Violei...
‎chiar dacă nu și mâinilor ei înghețate.
‎Nu exista speranță pentru sărmanii ‎care mureau pe moșia Bly.
‎Nicio speranță pentru victime.
‎Fie victime ale sorții...
‎ale viciilor...
‎ale maladiilor sau ale celorlalți.
‎Și nicio speranță, părea, ‎pentru tânăra guvernantă...
‎care stârnise atât de mulți ‎dintre nefericiții morți,
‎acei aștri nenorociți ‎de pe orbita Violei...
‎și care pășise în calea propriei sorți.
‎Subtitrarea: Șerban Dudău