PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Utíkej. - A co Miles?
To nic. Musíme odtud vypadnout.
- Kam jdeme? - Nevím, kamkoli.
Ne! Tahle hra se mi nelíbí!
- Nikam nejdu! - Floro!
A nemůžete mě donutit!
- Musíme jít! - Milesi, kde jsi?
Zhruba v polovině 17. století…
žil v hrabství Hampshire jeden vdovec.
Jeho jméno není důležité, a tak mu budu říkat pan Willoughby.
I jeho vlastní jméno znělo velmi důstojně.
Po šesti letech manželství se stal vdovcem,
načež se oddal péči o své potomky.
Dvě dcery narozené s odstupem pěti let.
Starší Viola…
a mladší Perdita…
na památku holčičky, která se narodila mezi nimi a která žila jen pár týdnů.
Po pohřbu jejich otce začaly čelit zoufalé potřebě se vdát.
Jako svobodné ženy mohly přijít o kontrolu nad ekonomickými záležitostmi svého otce…
a o sídlo v Bly,
jejich celoživotní domov.
V té době ženy neměly nic.
Bez pouta k muži neměly přítomnost ani budoucnost.
Opět byly jako malé dívenky,
které mají na celém světě pouze jedna druhou.
Obě sestry byly v tomto čase v rozkvětu svého mládí.
Perdita ve své líbeznosti.
Viola ve svém důvtipu.
A Viola samozřejmě v těch nejlepších šatech.
Vždycky.
Mezi mladými muži, jejich přáteli a sousedy, bylo mnoho skvělých mužů.
Několik oddaných nápadníků a dva nebo tři, kteří měli reputaci svůdníků…
či dobyvatelů.
Ale Viola je všechny prokoukla.
Nenasytové, oportunisté, supi.
Supi připraveni rozežrat mrtvolu jejich otce.
Zplundrovat jeho bohatství skrze jeho dcery.
Ne, Bly musí zůstat v rodině a sestry nad ním musí držet kontrolu.
Jinak se vše ztratí ve stejném hrobu.
A tak Viola pozvala vzdáleného bratrance…
jménem Arthur Lloyd.
Nebyl to sice žádný vzor,
ale byl to upřímný, odhodlaný a inteligentní mladý muž.
Oplývající librami šterlinků, zdravý a do budoucna hmotně zajištěn.
A stejně tak i plný neinvestovaných citů.
Viola se ujistila, aby při jeho příjezdu nebyla přítomna.
A tak Perdita zabavila zcestovalého bratrance,
zatímco si Viola dávala načas,
a zjistila tak, že je to gentleman.
Měl pohlednou tvář.
Studoval a cestoval.
Mluvil francouzsky, hrál na flétnu
a skvěle přednášel verše.
A právě když k němu Perdita začala cítit opravdovou náklonnost…
Viola vysvětlila, že přišla pozdě kvůli sporům o nevybrané nájemné.
Někteří viděli v úmrtí jejího otce šanci, a nečekali, že umí vést účetnictví.
Byla to sice pravda, ale bylo to i divadlo.
Každý detail v příchodu Violy bylo představení.
Ten pot z jízdy,
rozpuštěné vlasy.
Obchod, účetní knihy.
Jezdecké boty ve vstupní hale.
I portrét, který si Viola nechala udělat jako součást svého poselství Arthurovi.
Může si vzít ji, nebo její sestru,
ale o pravé autoritě v sídle Bly by nemělo být pochyb…
ani o tom, jak bude vše vykonáno.
Svatba byla malá záležitost,
která odpovídala této obchodní dohodě.
Dobrý výsledek pro Violu,
která si tak udržela vládu nad Bly.
A dobrý výsledek pro Perditu,
která si vždy užívala pohodlí svého rodiště.
…odevzdávám se tobě od tohoto dne,
v časech dobrých i zlých, v bohatství i chudobě,
v nemoci i ve zdraví,
milovat a ctít,
dokud nás smrt nerozdělí.
Podle Božího přikázání…
ti přísahám svou věrnost.
Já, Viola, beru si tebe, Arthure, za svého právoplatného manžela,
odevzdávám se tobě od tohoto dne,
v časech dobrých i zlých, v bohatství i chudobě,
v nemoci i ve zdraví,
milovat, ctít…
dokud nás smrt nerozdělí.
A poslouchat.
Milovat, ctít a poslouchat.
Pan farář to bral jako nevinné opomenutí.
Ale nebylo.
Perditu to nepřekvapilo. Znala svou sestru lépe než ostatní.
A ani pro Boha, říkala si při požehnání tohoto strategického svazku Perdita.
Nakonec ji takovou přece udělal.
Transakce provedena, záležitost uzavřena,
sídlo zachráněno,
mladá Viola obrátila oči směrem k sobě.
Spala.
Probudila se.
Možná to byl ten pokoj, říkala si.
Byl to pokoj její matky. Postel rodičů a teď ta její.
Zachvácena neklidem, který neznala…
chodila.
Spala.
Probudila se.
Chodila.
Možná to nebylo tím pokojem.
Ne, možná to bylo něco jiného.
Viola zjistila, že vedle svého účelu…
mohla v jejím manželství být i láska.
Nemám žádná medová slova.
Tam venku je to drsné.
Ale ty jsi drsnější.
Bly patří tobě.
A zkusí ti to vzít jako mně.
Ale já je nenechám.
Místo toho pohneme horami, holčičko moje.
Jsi to ty.
Jsem to já.
Jsme to my.
Po narození Isabel to byly růžové časy.
Ale nic nezůstává stejné a všechno se časem mění.
Změna se často neohlásí.
Její příchod není vytrubován.
Ne, změna přijde nečekaně.
Než si člověk uvědomí, že přišla,
už se zakousla.
Pokud jde o Violu…
její podezření začalo postupně,
stejně bezvýznamně jako lechtání v plicích.
Viola měla neobyčejnou lásku k šatům a nejlepší vkus na světě.
Vkus, kterému její manžel vyhověl.
Vlastnila nesčetné metry lesklého hedvábí a saténu,
mušelínu, sametu a krajek z celého světa
a za nejrůznější ceny.
Některé tak vzácné a drahé, jako by byly spředeny nitěmi z klenotů.
Všechny prošly jejími prsty,
aniž by z jejích úst vyšlo jediné pyšné slovo.
Ne, z jejích úst vycházela jen nemoc,
která se nakonec nedala ignorovat.
Mor to není.
Díky bohu.
Ale není to dobrá zpráva.
Má plicní nemoc.
- Co to… - Jak dlouho?
- Co to znamená? - Jak dlouho, doktore?
Měsíce. Nanejvýš měsíce.
Já bych ji od vás držel odděleně.
Naše dcera.
Bez své matky neusne.
Odděleně.
Budete ji léčit.
Uzdravíte ji.
- Nevím, zda to dokážu. - Uděláte to.
Bůh vám pomáhej, ale uděláte to.
Ne.
Ne, chci být v naší posteli.
Nemůžeme, lásko.
Chci být v naší posteli.
Arthure.
- Prosím. - Isabel.
Mysli na Isabel.
Když vyčerpali všechny možnosti, vrátil se do Bly pan farář,
aby provedl rituál mnohem melancholičtější
než sladkou píseň manželství, kterou zpíval předtím.
„A odejdu-li, abych vám připravil místo,
opět přijdu…
a vezmu vás k sobě,
abyste i vy byli, kde jsem já.“
Sestro…
musíš tu modlitbu zopakovat.
Opakuj po mně.
„A odejdu-li, abych vám připravil místo,
opět přijdu a vezmu vás k sobě,
abyste i vy byli, kde jsem já.“
Sestro, zkusíme to znovu.
„A odejdu-li, abych vám připravil místo…“
Ne.
Co jsi řekla?
Ne.
Já nejdu.
Řekni svému Bohu,
že nejdu.
Violo, musíš tu modlitbu zopakovat.
O tvé tělo už nejde, lásko.
Musíme léčit tvoji duši.
- Bojím se o tvoji duši. - Ne.
Perdito, ne.
Jen jim to řekni, sestro.
Řekni tomu knězi a Bohu, kterému podlézá.
Řekni jim „ne“.
Bůh chce její duši čistou, když ji vítá domů.
Bůh by to měl vědět. Je taková, jakou ji udělal.
Když říká, že nepůjde, tak nepůjde.
Čas jí nevěnoval pozornost.
Ze dnů byly týdny, měsíce a roky.
Kol dokola Slunce
se točily netečné planety.
A pak…
Isabel.
…pětkrát kolem Slunce a všechno je jiné.
Isabel.
Ještě pár minut, prosím.
Vždyť ani neumíš číst.
Umím číst dost.
Do postele.
Jak už jsem třikrát řekla.
Ne.
Rychlý taneček.
Ne.
Tak jen jeden.
- Ale je čas, aby šla spát. - Jen jeden.
Šlechetný pane.
Vidíš?
Začínáš se zlepšovat.
Ano, myslím, že jsi skoro připravená.
Potřebujeme hudbu.
Ale nepotřebujeme.
K tanci vlastně potřebujeme jen čísla.
Raz, dva, tři.
Krok, dva, tři.
Otočka, dva, tři.
- Teto, potřebujeme hudbu, ne? - Potřebujeme spát.
Jsi tak příšerně nudná.
Vážně?
Umíš vůbec tančit?
Umím tančit, mladá slečno.
Nikdy tě nevidím tančit.
Teď tě dostala, Perdi.
Umím tančit velmi dobře.
- Ne… - Jen jeden.
Ukážeme té maličké, jak se to dělá.
Raz, dva, tři.
Krok, dva, tři.
Otočka, dva, tři.
Raz, dva, tři.
Viola předčila očekávání lékařů i kněží.
Někteří si šeptali, že se držela při životě jen díky tvrdohlavosti.
- Mami, jsi vzhůru! - Víš, že se k mámě nesmíš přibližovat.
- Vi, proč nejsi v posteli? Nachladíš se. - Nechtěla jsem zmeškat bál.
Pojďme zpátky do pokoje. Připravím ti bylinky na čaj.
Nechci čaj. Chci mluvit s dcerou.
Odveď mě do postele.
Jistě.
- Omlouvám se. - Není třeba.
- Mohu si s ním zatančit sama. - Já vím.
S mým vlastním manželem.
Nepotřebuju, abys mě zastoupila.
Ani v ničem jiném.
To bych neudělala.
Spi dobře, sestro.
Někteří ve vesnici říkali, že si pro Violu přišla smrt.
Vlastně každou noc.
Prvních pár let byl temnému kočáru taženého koněm s rudýma očima
do sídla Bly odmítnut vstup.
Ten temný kočár s jeho kočím byl odmítnut tak často,
že už se do sídla Bly neodvážil.
Leželi jsme, můj milý a já,
pod smuteční vrbou.
Teď však ležím sama
se smutkem svým.
Zpívám o krásné vrbě
a pod tím stromem teskním.
Zpívám o krásné vrbě
a milého vyhlížím.
Chci vedle ní spát.
To nemůžeš, Violo.
Ale dnes se cítím líp.
To říkáš každý den a přitom vypadáš čím dál hůř.
Lady ze sídla Bly.
Nemám zájem.
- Lež. - Violo, nemám.
Lhářko.
Jestli se na mě občas podívá, je to proto, že je osamělý.
Je to člověk.
Za posledních pět let bylo jeho jedinou manželskou povinností truchlit.
- Nedovolím to. - Nedovolíš.
Já vím, všimla jsem si.
Měla bys myslet na ni, Vi.
Mysli na Isabel.
Co jí zbude? Jaké na tebe bude mít vzpomínky?
Bude to tahle tvoje verze?
Violo, pro lásku Boží, ať je to cokoli jiného.
Těsně před šestým rokem Violiny živoucí smrti
si nechala přinést všechny šperky a oblečení,
které nahromadila ještě před svou nemocí.
Nebudu pohřbena se svými prsteny.
Nebo ve svých šatech.
Moje prsteny, krajky a hedvábí…
Mohu bez ješitnosti říct, že jsem s nimi skoncovala.
Budou dědictvím pro naši dceru.
A tak je uschováš.
Dáš na ně pozor.
Pro ni.
Dokud do nich nedoroste.
Jsou zahalené…
pokryté růžovými lístky.
Udržují si barvu ve sladké vůni temnoty.
Slíbíš mi to, Arthure?
Co chceš slíbit?
Slib mi, že je pro ni uchováš.
Že uchováš klíč,
a nikdy ho nikomu nedáš…
kromě našeho dítěte.
Slib mi to.
Slibuju.
Jak šel čas, nedostatek peněz vyžadoval,
aby Arthur odjížděl za obchodem.
Daleko přes oceány, na exotická a bohatá místa.
Arthur odjel a všechno předstírání šlo stranou.
Možná už nastal ten čas.
Možná to byl ten fakt, že vše na světě má svůj bod zlomu,
načež už větší tíhu neunese.
Ale ten večer, když Perdita spatřila svou sestru,
ji napadla myšlenka.
To slovo k ní přišlo už rok předtím,
a jako to lechtání v plicích Violy, rostlo v tajných místech.
To slovo jí v noci zatemnilo myšlenky a s ním se i probouzela.
To slovo začalo v její hrudi, stejně jako nemoc Violy.
A neodbytně se rozšiřovalo.
Šepot v uchu, v její mysli.
A teď se to slovo plazilo po její paži až k loktu,
dokud se nezabydlelo v její dlani.
To slovo bylo…
„milosrdenství“.
A to slovo byla lež.
Protože na mysli ani v srdci neměla milosrdenství,
když pohnula rukou.
Byla to každá facka, každá urážka a každý den, který uplynul.
Každá chvíle po posledním pomazání.
Bylo to jiné slovo, které ji po celou tu dobu infikovalo.
Nebylo to „milosrdenství“, jak si nakonec uvědomila.
Ne, to slovo bylo vždycky…
„už dost“.
Arthur nesl svou ztrátu střízlivě a mužně.
STŘEŽÍM
Vdovci, nyní lordu sídla Bly po všech stránkách,
bylo velmi brzy předpovězeno, že se znovu ožení.
Pro alespoň tucet mladých žen, a ne vinou jejich vlastní,
se ani šest měsíců po jeho návratu předpovědi nesplnily.
Neboť v očích Perdity cítil ozvěnu Violy.
A tahle zesilující ozvěna…
chvalozpěvy o druhých ohlušovala.
Vzali se, jak se slušelo, v soukromí.
Téměř v tajnosti.
V naději, jak bylo tenkrát rozverně zmíněno,
aby o tom snad neslyšela zesnulá Viola.
VIOLA LLOYDOVÁ, 35 LET 1645–1680
A o svatební noci,
když se Perdita zabydlela v posteli své sestry,
každá strana obdržela, po čem toužila.
Arthur získal krásnou ženu,
která mu byla známá díky svému rodokmenu.
Ale touhy Perdity, jak jste si všimli,
zůstaly velkou záhadou.
Během prvních tří let manželství
se nové paní Lloydové nepodařilo stát se matkou.
A její adoptovaná dcera ji odmítala vidět jako matku.
Na druhé straně, Arthur utrpěl velké ztráty peněz.
Tato okolnost si vynutila snížení výdajů v jeho útratách
a Perdita byla chtě nechtě ne tak nóbl dáma, jak bývala její sestra.
Už dávno věděla,
že obrovský šatník její sestry byl vyhrazen ve prospěch její dcery
a že žalostně ležel na zaprášené půdě v nevděčném přítmí.
Myšlenka, že by ty překrásné látky měly čekat na rozkaz malé holky, se jí příčila,
a tak…
na šesté výročí smrti Violy…
Perditě došla trpělivost.
Dům chátrá.
Naše finance jsou katastrofa.
Nad našimi hlavami máme řešení.
Už si nemůžeme dovolit ani hospodyni, a tam nahoře jsou hedvábí, šperky a látky.
- Perdito… - Když nás to nezachrání, aspoň to pomůže.
- Ne. - Chtěla by, abychom to udělali.
Kdyby věděla, jak hrozná naše situace bude a do čeho jsi nás dostal.
- Já? - Ano.
Nebyl jsi snad zodpovědný za naše finance, drahý manželi?
Nepřivedl jsi nás na mizinu?
Moje sestra chtěla, aby Bly vzkvétalo.
Udělala by cokoli v její moci, aby sídlo zachránila a ty to víš.
- Je to pro Isabel. - Panské sídlo je pro Isabel.
A necháme ho zchátrat, než dospěje?
Jednou a provždy, Perdito…
to nepřichází v úvahu.
A budu velice nespokojen, pokud se k tomu znovu vrátíš.
Dobře tedy.
Ráda slyším, jak moc si mě ceníš a obětuješ mě svému rozmaru.
Není to rozmar, drahá.
Je to slib.
Přísaha.
Viole.
Samozřejmě.
Nesmíme se zprostit přísahy Viole.
Ale má Viola právo na to, aby nám zničila budoucnost?
Má právo na to, aby tě upoutala k podlosti a krutosti?
To už stačí.
Perdito?
Vrátíme se, drahý posluchači,
k jiné noci.
K noci, kdy Viola usnula.
Spala.
Probudila se.
Chodila.
Spala.
Probudila se.
Chodila.
A čas plynul.
Kolik času, to nebylo možné odhadnout.
Spaní.
Probouzení.
Chození.
Spaní.
Probouzení.
Chození.
A časem, stejně jako my všichni,
přiznala všechno.
Přiznala, že je mrtvá.
Přiznala, že její manžel šel svou cestou.
Přiznala, že její dcera vyrůstala bez ní.
A přiznala, že její pokoj byl sen,
pojem, upřednostňovaná lež…
před pravdou truhly.
Ale na konci tohoto očistce na ni čekala odměna ve vědomí,
že se jednoho dne dveře otevřou.
Jednoho dne si klíč najde cestu do svého zámku.
Jednoho dne Isabel otevře truhlu své matky…
a obdrží svou odměnu.
Odměny obou dvou.
A den za dnem, noc za nocí…
Uplynulo moře času, a konečně přišel ten okamžik.
Když spatřila svého manžela,
neviděla změny způsobené časem, jen jeho zármutek.
Jen to.
A tak, ohromená,
spala a čekala.
Lady Perditu pohřbili a začali budovat nový život.
Obchod zel prázdnotou, sídlo bylo ztraceno.
Ne-li v právu, v duchu ano.
Odjeli odtamtud, sídlo prodali a našli klidnější život, menší,
jen pro ně dva.
Pro ně dva a také pro…
Violu.
Konečně mohla být s nimi oběma.
S manželem a dcerou.
Bylo jedno, že ji nevidí, nemohou se jí dotknout nebo že ji neslyší.
To bylo jedno.
Mohla být s nimi a na tom jediném záleželo.
Opouštěli Bly
a s ním i většinu jejich majetku.
Její odměna za všechny ty roky izolace.
Za tu bolest v jejím unaveném srdci.
Ale z Arthura se stal pověrčivý muž
a viděl tu hrůzu na bezvládné tváři Perdity.
Jeho pověrčivost vzdorovala rozumu, ale i tak se cítil plně přesvědčen.
Ať si jeho druhou ženu vzalo cokoliv,
nechtěl svou dceru vystavit stejným ledovým prstům.
Jeho dceru ani nikoho jiného.
Poslední urážkou bylo vržení do bažinatých hlubin,
zatímco její dcera dospívala.
Tohle naprosté opuštění…
zlomilo Viole srdce.
Ten pocit, jako by byla přitahována k jinému místu,
na onen svět,
za ty roky od její smrti zeslábl,
ale teď ho rovnou odmítla.
S veškerou silou její vůle,
jako když byla nemocná, a proti veškerým předpokladům,
Viola nechtěla odejít.
Nejstarší z Willoughbyových dcer, kdysi lady Lloydová z Bly,
setrvávala, jak si někteří šeptali, jen díky své tvrdohlavosti.
Ignorovala tah onoho světa a vytvořila si vlastní gravitaci…
gravitaci své vůle,
která změnila území sídla Bly navždy.
A zase usnula.
Probudila se.
A chodila.
Jakoby probuzená z noční můry,
šla zpátky do svého domu
a pokaždé měla pocit, že je to sen.
Měla pocit, že kdyby vešla do ložnice,
do pokoje, který sdílela se svým manželem,
se svou malou dcerkou,
tak by možná ta noční můra ochabla
a mohla by jen tak vklouznout pod peřinu
a přitisknout se k její rodině, která na ni celou dobu čekala.
A když zírala na tu prázdnou postel…
vzpomněla si.
A ta vzpomínka ji nanovo ranila.
Její srdce se znovu zlomilo
a pálilo ji v hrudi.
Spalující bolest, kterou chtěla uhasit…
studenou bahnitou vodou svého nového sídla.
Jejího nového domova.
Tak spala,
a zapomněla.
Když zapomněla, probudila se.
Chodila.
Kolik nocí, kolik procházek…
to už nemohla spočítat.
Její pozornost byla zaměřena na postel, jež byla jejím cílem,
a na dceři, o které věřila, vždy když se probudila,
že tam na ni bude čekat.
Ani si neuvědomila, že uběhlo deset let…
a že po vypuknutí moru ve vsi se z prázdného sídla stala karanténa
pro kašlající smrt, která zpustošila její bývalou komunitu.
Kde je?
Co tady děláte?
Není to bezpečné. Do tohoto křídla bez ochrany nesmíte…
Kde?
A jak zemřel lékař,
tak byl okamžitě zapomenut a došlo k podivnému jevu.
Zdálo se, že její vynalezená gravitace,
která ji držela na pozemku a věznila ji ve svém očistci,
držela i ostatní.
Spala a jak se při snění stává, zapomněla.
A když zapomněla, probudila se.
Chodila.
Viola si všimla jen nepatrně svého pokusu o exorcismus.
A bohužel, chudák pan farář, druhá osoba, která se ocitla v cestě Violy.
Spala…
zapomněla, zapomněla a zapomněla.
A se zapomněním přišel i příšerný neduh.
Všechno se ztrácí.
Všechno. Tělo, kámen, dokonce i hvězdy.
Čas vezme všechno. Tak to ve světě funguje.
Minulost ustupuje, vzpomínky mizí, a stejně tak i duch.
Všechno ustupuje času,
dokonce i duše.
Probudit se, chodit, zapomenout ještě víc.
Její jméno – zapomenuté. Jméno její sestry – zapomenuté.
A se vzpomínkami zmizela i její tvář.
Pamatovala si tak málo, že jednou našla v posteli své dcery dítě,
a nemohla si vzpomenout, koho si přála vidět.
Měla jen matné tušení, že došla až sem,
aby našla dítě
a tady bylo dítě.
Muselo to být to dítě, které hledala.
Muselo.
Spala, a čím dál víc se ztrácela.
A ti ostatní také.
Duše držené v její oběžné dráze.
Nešťastníci uvěznění v gravitační studni, kterou ze sídla Bly udělala.
I oni se ztráceli.
Nejstarší z Willoughbyových dcer, kdysi lady Lloydová z Bly,
byla teď jen myšlenkou, jen pocitem.
Nebyla to žena ani člověk. Neměla ani jméno, ani tvář.
Jen pohnutka.
Pohnutka…
a osamělost.
A vztek.
Její osud byl noční můrou…
a stihl všechny uvězněné v Bly.
Osud, který stihl sestru Violy
zapomenutou na půdě.
Nebyla si ani vědoma, že měla sestru…
kterou zabila a která ji zabila.
Osud, který stihl každého nešťastníka, který vkročil do její obvyklé cesty.
Stůj.
Stůj!
Osud, který stihl chudáka sluhu…
o mnoho let později.
Osud, který stihl i ty, kteří v Bly zemřeli z jiných příčin,
kteří se ocitli ve spárech Violiny gravitace,
i když ne přímo ve spárech jejích ledových rukou.
Žádná naděje pro nikoho, kdo měl tu smůlu zemřít na pozemku Bly.
Žádná naděje pro oběti v Bly,
ať už byly oběťmi osudu…
neřesti…
nebo nemoci nebo jeden druhého.
A zdálo se, že není naděje ani pro vychovatelku…
která narazila na spoustu z těchto mrtvých,
nešťastných nájemníků gravitační studny…
a která nakonec vkročila na cestu svého osudu.
Překlad titulků: Leona Filipová