EN ORIGINAL SERIE FRA NETFLIX
-Løb. -Hvad med Miles?
Det er okay. Vi må væk herfra.
-Hvor skal vi hen? -Ingen anelse. Hvor som helst.
-Flora! -Nej! Jeg kan ikke lide legen!
-Jeg skal ingen steder! -Flora!
Du kan ikke tvinge mig!
-Kom nu! Vi må væk! -Miles, hvor er du?
Omkring midten af det 17. århundrede…
…boede der i provinsen Hampshire en enkemand.
Hans navn er uden betydning, så jeg vil kalde ham mr. Willoughby.
Et navn, der som hans eget lyder yderst respektabelt.
Han var blevet enkemand efter seks års ægteskab
og viede sit liv til sine efterkommere.
To døtre født med fem år imellem.
Den ældste, Viola,
den yngste, Perdita,
til minde om en lille pige født imellem dem, som blot levede nogle få uger.
Da faren var død, havde de akut brug for at gifte sig.
Da begge var piger, ville de miste kontrollen over mr. Willoughbys økonomi.
Og over godset i Bly.
Deres hjem hele livet.
Dengang havde kvinder intet.
Ingen nutid eller fremtid uden bånd til en mand.
Så de var atter som små piger.
Men nu havde de kun hinanden.
På det tidspunkt var søstrene i deres spæde og blomstrende ungdom.
Perdita var så sød,
Viola var klog.
Og Viola havde naturligvis de fineste kjoler.
Altid.
Blandt de unge mænd, deres venner og naboer var der mange gode folk.
Flere engagerede bejlere og et par stykker,
der havde ry for at være charmører
eller kvindebedårere.
Men Viola vidste, hvad de var.
Griske, opportunister, gribbe.
Gribbe klar til at pille hendes fars lig.
Plyndre hans rigdomme via hans døtre.
Nej, Bly skulle blive i familien, og søstrene skulle styre det.
Ellers ville alt gå tabt med faren.
Deraf fulgte Violas invitation til en fjern slægtning.
En mr. Arthur Lloyd.
Han var ikke specielt ærværdig.
Han var dog en ærlig, beslutsom og intelligent ung mand.
Han var rig på penge,
helbred og komfortable håb.
Og hans lille pulje af uudnyttede følelser.
Viola havde sikret sig, at hun var væk, når han kom.
Derfor måtte Perdita underholde ham, imens Viola trak tiden ud,
og dermed indså, han var en gentleman.
Hans ansigt var flot. Han var belæst og berejst.
Han talte fransk, spillede fløjte
og læste bibelvers op yderst smagfuldt.
Og lige da Perdita begyndte at få ægte interesse i den unge mand…
…forklarede Viola forsinkelsen med en tvist om ubetalt leje.
Nogle havde udnyttet farens bortgang
og antog ikke, hun kunne styre regnskaberne.
Det var nu sandt, men samtidig spil for galleriet.
Faktisk var alle detaljer ved Violas ankomst opstillet.
Sveden fra rideturen, hendes uglede hår, forretningen og regnskaberne.
Ridestøvlerne i foyeren. Selv portrættet bag hende,
som hun bestilte som en del af budskabet til Arthur.
Han ville måske ægte hende eller søsteren, men hun var den sande leder af Bly,
og hun bestemte tingenes gang.
Det var et lille bryllup passende for en forretningsaftale.
Et fint resultat for Viola,
der ville beholde kontrollen over Bly,
og et godt resultat for Perdita, der altid havde nydt sin position.
…tager dig til ægtehustru fra denne dag
i medgang og modgang,
i gode som i dårlige tider,
at elske og ære dig,
til døden os skiller.
I henhold til Guds hellige bud…
…sværger jeg dig min troskab.
Jeg, Viola, tager dig, Arthur, til ægtemand
fra denne dag,
i modgang og modgang, i gode som dårlige tider,
at elske og ære dig…
…til døden os skiller.
Og adlyde.
At elske, ære og adlyde.
Præsten troede, det var en uskyldig udeladelse.
Det var det ikke.
Ikke overraskende for Perdita, der kendte hende bedst.
Ej heller for Gud, tænkte Perdita, da Violas strategiske bånd blev velsignet.
Han havde jo skabt hende sådan.
Da forretningsaftalen var indgået,
og godset var reddet, trak unge Viola sig ind i sig selv.
Hun sov.
Hun vågnede.
Måske var det rummet, tænkte hun.
Det var hendes mors rum. Forældrenes seng, nu hendes.
Overvældet af en rastløshed, hun ikke kendte,
gik hun rundt.
Hun sov.
Hun vågnede.
Hun gik rundt.
Måske var det ikke rummet.
Nej, måske var det noget andet.
Viola fandt, at ud over formålet
indeholdt ægteskabet måske alligevel lidt kærlighed.
Jeg har ingen sukkersøde ord.
Det er hårdt derude.
Men du er hårdere.
Bly tilhører dig.
De vil prøve at tage det fra dig som fra mig.
Jeg vil ikke lade dem gøre det.
I stedet vil vi flytte bjerge, min pige.
Det er dig.
Det er mig.
Det er os.
Det var de glade tider,
efter Isabel blev født.
Men intet varer ved, og alt forandres med tiden.
Forandring melder ofte ikke sin ankomst. Den skilter ikke med sit komme.
Nej, forandring kommer snigende.
Når man først indser, den er der,
har den allerede bidt sig fast.
Hvad Viola angik…
…begyndte mistanken i det små som en ubetydelig kildren i lungerne.
Viola nærede stor kærlighed til tøj og den bedste smag i verden.
En smag, hendes mand opmuntrede.
Utallige meter glinsende silke og satin,
af musselin, fløjl og blonde fra hele verden og til alle mulige priser.
Nogle så sjældne og fyldige, som var de spundet af ædelstenstråde,
kom i hendes snedige hænder
uden ét pralende ord fra hendes læber.
Fra hendes læber kom kun den sygdom…
…der til sidst umuligt kunne ignoreres.
Det er ikke pest.
Gudskelov.
Men det er ikke godt nyt. Hun har lungesyge.
-Hvad bet… -Hvor længe?
-Hvad betyder det? -Hvor længe?
Måneder. Højst måneder.
Jeg ville holde hende adskilt fra jer andre.
Vores datter.
Hun kan ikke sove uden sin mor.
Adskilt.
Du skal behandle hende.
Kurere hende.
-Jeg ved ikke, om jeg kan. -Det skal du.
Det skal du, må Gud stå dig bi.
Nej.
Jeg vil ligge i vores seng.
Det går ikke, elskede.
Jeg vil ligge i vores seng.
Arthur.
-Vær nu sød. -Isabel.
Tænk på Isabel.
Da alt var prøvet uden held,
kom præsten igen til Bly.
Men nu for at udføre et langt tristere ritual
end den gyldne sang om ægteskab, han sang sidst.
"Jeg går bort og gør en plads rede for jer…
…og jeg kommer igen…
…og tager jer til mig…
…for at også I skal være, hvor jeg er."
Søster…
…du skal gentage ritualet.
Sig ordene efter mig.
"Jeg går bort og gør en plads rede til jer…
…og jeg kommer igen og tager jer til mig…
…for at også I skal være, hvor jeg er."
Åh, søster. Lad os prøve igen.
Jeg går bort og gør en plads rede for jer…
Nej.
Hvad sagde du?
Nej.
Jeg går ikke bort.
Bare sig til din gud…
…at jeg ikke går bort.
Viola, du skal gentage ritualet.
Det handler ikke længere om din krop, min elskede.
Det er din sjæl, vi skal behandle.
-Det er din sjæl, der bekymrer mig. -Nej.
Perdita, nej.
Sig det til dem, søster.
Sig det til denne præst og den gud, han ærer.
Sig "nej".
Gud ønsker, hendes sjæl er ren, når hun kommer til Ham.
Han burde vide bedre.
Han skabte hende sådan.
Siger hun, hun ikke går bort, gør hun det ikke.
Tiden tænkte ikke på hende. Dage og uger til måneder og år.
Rundt og rundt om solen
gik de ligeglade planeter.
Og så…
Isabel.
…efter fem gange rundt om solen var alt forandret.
Isabel.
Et par minutter mere?
Du kan ikke engang læse den bog.
-Jeg kan læse nok. -I seng.
Som jeg har sagt før, tre gange.
Nej.
En hurtig dans.
-Nej. -Så kun én.
-Men det er hendes sengetid. -Kun én.
Den herre.
Der ser du.
Du er ved at være god til det.
Jeg tror, du er næsten klar.
-Vi behøver musik. -Det gør vi ikke.
For at lære at danse behøver vi kun tal.
En, to, tre.
Trin, to, tre.
Drej, to, tre.
Tante, vi har brug for musik, ikke?
Vi har brug for søvn.
Du er så frygteligt kedelig.
Er jeg?
Kan du overhovedet danse?
Jeg kan godt danse, unge frøken.
Det har jeg aldrig set.
Der fik hun dig, Perdi.
Jeg kan udmærket danse.
-Åh, nej… -Bare én.
Lad os vise pigen, hvordan man danser rigtigt.
En, to, tre.
Trin, to, tre.
Drej, to, tre.
En, to, tre.
Viola havde overgået forudsigelserne fra både læger og præster.
Holdt i live, ville nogen hviske, alene af sin stædighed.
Mor, du er vågen!
Isabel, du ved, du ikke må være for tæt på mor.
Hvorfor er du oppe? Du kan blive forkølet.
Jeg ville med til ballet.
Lad os få dig tilbage til værelset. Jeg laver urtete.
Jeg vil ikke have te, men tale med min datter.
Få mig i seng.
Naturligvis.
-Undskyld. -Det behøves ikke.
-Jeg kan danse med ham. -Det ved jeg.
Jeg kan danse med min egen mand.
Det behøver du ikke gøre for mig.
Hverken det eller noget andet.
Aldrig.
Sov godt, søster.
Nogle landsbyboere sagde, døden kom efter Viola.
Hver nat, faktisk, i de første år.
En mørk vogn trukket af en rødøjet hest blev afvist ved døren til godset.
Den mørke vogn og dens kusk blev faktisk afvist så ofte,
at den ikke tog til godset igen.
Min elskede og jeg lå
Under den store grædepil
Men nu jeg alene ligge må
Og græde ved træet
Jeg synger: "Åh, pile-hvile"
Ved træet, der græder med mig
Jeg synger: "Åh, pile-hvile"
Til min elskede vender tilbage
-Jeg vil sove hos hende. -Det kan du ikke, Viola.
Jeg har det bedre i dag.
Det siger du hver dag, og du ser værre og værre ud.
Fruen på Bly Manor.
-Jeg har ingen ambition. -Løgn.
-Viola, det har jeg ikke. -Løgner.
Hvis han af og til ser på mig, er det, fordi han er ensom.
Han er et menneske.
For i de sidste fem år har hans eneste ægteskabelige pligt været at sørge.
-Jeg tillader det ikke. -Nej.
Det har jeg bemærket.
Du bør tænke på hende, Vi.
Tænk på Isabel.
Hvad står hun tilbage med? Hvilke minder har hun om dig?
Skal det være dette? Denne udgave af dig?
Elsker du hende, bør det være alt andet.
Lige før sjette år af Violas levende død
bad hun om at få bragt alle smykker og alt tøj,
hun havde samlet sammen, før hun blev syg.
Jeg skal ikke begraves med mine ringe
eller mine kjoler.
Mine ringe, mine blonder og mit silke.
Jeg kan nu uden forfængelighed sige, at jeg er færdig med det.
Det vil være en god arv til vores datter.
Så du skal beholde det.
Pas på det for hende.
Til hun kan passe det.
De er indhyllet…
…dækket af rosenblade.
Det bevarer farverne i sødmet mørke.
Lover du mig det, Arthur?
Hvilket?
Lov, at du gemmer det til hende?
At du beholder nøglen og aldrig giver den til nogen,
kun til vores barn.
Lov mig det.
Det lover jeg.
Pengene svandt, som tiden gik,
og Arthur måtte arbejde mere og mere.
Længere og længere væk over havet til eksotiske og frodige steder.
Da Arthur var væk, blev al forstillelse lagt væk.
Måske var det tidspunktet.
Måske det faktum, at alt i verden har et punkt,
hvorefter det ikke kan bære mere.
Men den aften, da Perdita så sin søster,
kom en tanke til hende.
Ordet var kommet til hende et helt år tidligere,
og som den kildren i Violas lunge var det vokset i hemmelighed.
Ordet havde overskygget hendes tanker både nat og dag.
Ordet begyndte i brystet, som Violas sygdom hos hende.
Det spredte sig, insisterede. En hvisken i øret, i alle hendes tanker.
Nu sneg ordet sig ned ad hendes skulder og albue,
indtil det blev vakt til live i hånden.
Ordet var…
…"nåde".
Og ordet var en løgn.
For der var ikke nåde i hendes tanker eller hjerte,
da hun bevægede hånden.
Det var alle slag og fornærmelser og alle dage, der var gået.
Hvert øjeblik efter præstens ritual.
Det var et andet ord, der havde gnavet i hende hele tiden.
Ordet var ikke "nåde", indså hun til sidst.
Nej, ordet havde altid været…
…"nok".
Arthur bar sorgen værdigt og mandigt.
JEG VOGTER
Om enkemanden, nu herre på Bly Manor i alle henseender,
blev det snart forudsagt, at han ville gifte sig igen.
Der var mange unge kvinder,
hvorom man kan sige, det ikke var deres skyld,
at i seks måneder efter hans hjemkomst gik forudsigelsen ikke i opfyldelse.
For i Perditas øjne så han et ekko af Violas.
Og ekkoet blev højere…
…og gjorde ham døv for andre.
De blev gift i stilhed, som det passede sig,
næsten i hemmelighed,
i håbet om, som det blev sagt i sjov dengang,
at den afdøde Viola måske ikke hørte om det.
VIOLA LLOYD 1645-1680 35 ÅR
Og på bryllupsnatten,
da Perdita indtog den seng, der havde været hendes søsters,
opnåede begge, hvad de ønskede.
Arthur en smuk kvinde,
han kendte lidt til på grund af familien.
Men Perditas ønsker, som I har bemærket,
forblev noget af et mysterium.
I de første tre år af ægteskabet
lykkedes det ikke den nye mrs. Lloyd at blive mor selv,
og hendes adoptivdatter nægtede at se hende som en mor.
Arthur tabte for sin del store pengesummer.
Denne omstændighed krævede en stor indskrænkning af udgifterne,
og Perdita blev en mindre fin dame, end hendes søster havde været.
Hun havde for længst indset,
at søsterens enorme garderobe var blevet båndlagt til hendes datter
og hensygnede i utaknemmeligt mørke på det støvede loft.
Det var modbydeligt at tænke på, at det udsøgte tøj
skulle vente på en lille piges ordrer,
og dermed,
på seksårsdagen for Violas død…
…havde Perdita fået nok.
Huset er forfaldent.
Økonomien er en katastrofe.
Vi har løsningen lige over vores hoveder.
Vi har ikke råd til en husholderske mere.
og over os, låst væk, ligger silke, smykker og linned.
-Perdita. -Måske ikke nok, men nok til at hjælpe.
-Nej. -Det ville hun ønske.
Kunne hun have forudset, hvor svært det blev,
hvor svært du har gjort det.
-Mig? -Ja.
Var du ikke ansvarlig for vores økonomi, kære mand?
Drev du ikke vores ejendom direkte i graven?
Min søster ønskede mest, at Bly blomstrede.
Hun havde gjort alt for at redde godset, det ved du.
Det er til Isabel.
Godset er til Isabel.
Skal vi lade det forfalde, før hun bliver myndig?
En gang for alle, Perdita…
…det er helt udelukket.
Og jeg bliver vred, hvis du bringer det op igen.
Godt.
Det er rart kende min værdi.
At føle sig ofret for et lune.
Det er ikke et lune, min kære.
Det er et løfte.
En ed.
Til Viola.
Selvfølgelig.
Vi må ikke bryde en ed til Viola.
Men med hvilken ret ødelagde hun vores fremtid?
Med hvilken ret bandt hun dig til lede og ondskab?
Ikke mere af det her.
Perdita?
Vi vender tilbage, kære lytter, til en anden aften.
Den aften, hvor Viola sov.
Hun sov.
Hun vågnede.
Hun gik rundt.
Hun sov.
Hun vågnede.
Hun gik rundt.
Og tiden gik.
Det var umuligt at fastslå hvor lang tid.
Sove.
Vågne.
Gå rundt.
Sove.
Vågne.
Gå rundt.
Og med tiden, som vi alle gør,
erkendte hun alt.
Hun erkendte, hun var død.
Hun erkendte, manden var videre.
Hun erkendte, datteren voksede op uden hende.
Og hun erkendte, rummet var en drøm, en konstellation, en foretrukken løgn…
…fremfor kuffertens sandhed.
Men efter denne skærsild ventede der hende…
…belønningen i at vide, at døren en dag ville åbne.
En dag ville låsene møde deres nøgler,
og en dag ville Isabel åbne sin mors kuffert
og gøre krav på sin belønning.
Deres begges belønning.
Og dag efter dag, nat efter nat…
…efter uendeligt lang tid skete det endelig.
Da hun så sin mand, så hun ikke tidens tand, kun hans sorg.
Kun det.
Hun blev overvældet, og hun…
…sov og ventede.
De begravede lady Perdita og startede et nyt liv.
Forretningen var færdig, godset var tabt. Om ikke juridisk, så åndeligt.
De flyttede væk herfra,
solgte godset og fandt et roligere liv. Et mindre, kun til de to.
De to, og også…
…Viola.
Endelig kunne hun være sammen med dem begge.
Hendes mand, hendes datter.
Pyt med, de ikke kunne se hende, røre hende eller høre hende.
Pyt med det. Hun var sammen med dem, og kun det betød noget.
De forlod Bly og efterlod resten af deres ejendele.
Hendes belønning for alle årene i isolation.
For al smerten i hendes trætte hjerte.
Men Arthur var blevet en overtroisk mand og havde set skrækken i Perditas ansigt.
Hans overtro var ulogisk, men han var alligevel overbevist.
En forbandelse tog hans anden hustru,
og han ville ikke risikere, datteren faldt i de iskolde kløer.
Hans datter eller nogen anden.
Den endelige fornærmelse ved at blive smidt i sumpet vand,
mens datteren var ved at blive voksen,
At de forlod hende helt…
Den knuste Violas hjerte.
Følelsen af at blive trukket imod et andet sted,
et overjordisk rige, var falmet i årene siden hendes død.
men nu afviste hun den helt.
Med hver en smule af hendes store vilje,
som da hun var syg, og imod al fornuft nægtede Viola at gå bort.
Den ældste af Willoughbys døtre, engang lady Lloyd af Bly,
blev tilbage, ville nogen hviske, af ren stædighed.
Trækket fra den næste verden ignoreredes, og hun skabte sin egen tyngdekraft.
Viljens tyngdekraft,
der skulle ændre området ved Bly Manor for evigt.
Og hun sov igen.
Hun vågnede.
Og hun gik rundt.
Som vågnet af et mareridt
gik hun tilbage til sit hjem og følte hver gang, at det var en drøm.
At hvis hun gik til soveværelset,
som hun engang delte med sin mand,
sin lille datter,
ville mareridtet måske forsvinde,
og hun kunne bare synke ned i de varme tæpper
og putte sig ind til sin familie,
der havde ventet på hende.
Hun stirrede på den tomme seng…
…og så huskede hun.
Og det at huske smertede hende på ny.
Hendes hjerte knustes på ny,
brændte i hendes bryst,
en smerte, hun håbede, ville forsvinde med
det kolde, mudrede vand ved hendes nye gods.
Hendes nye hjem.
Således sov hun,
og hun glemte.
Efter at have glemt vågnede hun.
Hun gik rundt.
Hvor mange nætter og hvor mange gåture…
…vidste hun ikke mere.
Hun tænkte kun fremad, kun på sengen, der var hendes mål,
og på den datter, hun troede, hver gang hun vågnede,
ville vente på hende der.
Hun indså ikke engang, at et årti var gået,
eller at efter et udbrud af pest i landsbyen
var det tomme gods karantænested
for hostedøden, der raserede hendes tidligere lokalområde.
Hvor er hun?
Hvad gør du herinde?
Her er ikke sikkert. Du skal bære beskyttelse i denne fløj…
Hvor?
Og da pestlægen døde,
blev han straks glemt, og der skete noget sært.
Hendes tyngdekraft, hendes opfundne tyngdekraft,
som bandt hende til grunden og til hendes skærsild,
kunne også binde andre.
Hun sov, og som det sker, når man drømmer, glemte hun.
Og efter at have glemt vågnede hun.
Hun gik rundt.
Viola bemærkede svagt, da de forsøgte sig med eksorcisme.
Den stakkels præst var den anden, der kom på tværs af Viola.
Hun sov
og glemte og glemte.
Og med glemslen
følger en uhyrlig lidelse.
Alle ting forsvinder.
Alle ting. Hud, sten, endda stjernerne.
Tiden tager alle ting. Sådan fungerer verden.
Fortiden fortoner sig, minder falmer, og det gør ånden også.
Alt forsvinder med tiden.
Selv sjælen.
Vågne, gå rundt, glemme endnu mere.
Hendes navn, glemt.
Hendes søsters navn, glemt.
Som minderne forlod hende, forsvandt også hendes ansigt.
Hun huskede så lidt,
at hun en nat fandt et barn i sin datters gamle seng
og kunne ikke huske, hvem hun håbede at se.
Hun anede kun svagt, at hun var gået hertil
i håbet om at finde et barn, og her var der et barn.
Det måtte være det, hun søgte.
Det måtte det.
Hun sov, og hun falmede.
Og falmede og falmede.
Det gjorde de andre også.
De sjæle, hun bandt omkring sig.
De uheldige fanget i det sorte hul, hun havde gjort Bly til.
De falmede også.
Den ældste af Willoughbys døtre, engang lady Lloyd af Bly,
nu bare en tanke, bare en følelse,
slet ikke en kvinde eller et menneske, ikke et navn eller et ansigt.
Bare behov. Behov…
…og ensomhed.
Og raseri.
Hendes skæbne var et mareridt.
En skæbne, alle på Bly led.
Som Violas engang søster led og nu var glemt på loftet.
Uvidende om, at hun havde en søster, hun kunne myrde eller blive myrdet af.
En skæbne, alle led, der var uheldige nok til at komme på tværs af hende.
Stop.
Stop!
En skæbne, en oppasser led
så mange år senere.
En skæbne, der endda overgik dem, som døde af andre grunde der
og blev bundet af Violas tyngdekraft,
selvom hendes kolde fingre ikke rørte dem.
Intet håb for nogen, der uheldigvis døde på godsets grund.
Intet håb for Blys ofre,
om de var ofre for skæbnen,
laster,
eller sygdom eller hinanden.
Og intet håb åbenbart for den unge au pair…
…der var raget uklar med så mange af de døde,
de stakkels beboere i det sorte hul,
og til sidst trådte ud på sin skæbnes vej.
Tekster af: Pia C Hvid