PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Jmenuji se Hannah Groseová. Je rok 1987.
Dominic je mrtvý.
Charlotte je mrtvá.
Rebecca a Peter jsou mrtví.
Já jsem mrtvá.
Ano.
Chtěla jsem jim pomoct.
Ale nemůžeš.
Ne.
- A proč? - Ztrácím se, Owene.
Cítím to, i teď, a…
Nechci se ztratit.
Chci zůstat tady s tebou.
Ale nemůžeš.
Ne, nemůžu.
Tady.
Přímo tady, tenhle okamžik.
Říkala jsem si: „Jaký zvláštní a okouzlující muž.“
Je to tak dlouho, že jsem ten pocit zapomněla, ale…
když jsem tě viděla,
málem jsem se neudržela.
Snažila jsem se na tebe nemyslet.
Opravdu, ale…
myslela jsem na tebe často.
Myslela jsem na to, kam bychom šli, kdybychom opustili Bly.
Kde bychom se usadili.
Otevřel by sis restauraci.
Chutnala bych tvoje úžasné recepty, které jsi vymyslel v té tvé…
krásné a šílené mysli.
Přála jsem si s tebou…
strávit zbytek svého života.
Poslouchat tvé děsné slovní hříčky,
držet tě za ruku a…
Milovala jsem tě, Owene.
Měla jsem ti to říct.
Mohli jsme mít krásný život.
Ach, Owene, nebyl by báječný?
Tady to mám nejradši.
Tohle.
Tenhle den, s tebou.
Já vím, lásko.
Ale myslím…
No, musíš mě varovat, ne?
Musíš mi pomoct.
To jsem dělala.
Tam venku.
Musíš mi pomoct tam venku.
Musíš tam pomoct nám všem.
Tady jsem tebou.
Tohle nejsem já.
Tohle jsi jen ty.
Milovala jsi mě,
takže tady budu pořád.
Nechceš, aby se mi něco stalo.
Nebo dětem.
Když odejdu, nevím, kam půjdu a byla bych…
Buď ve smrti statečná, Hannah.
Oba víme, že nejsi tak sobecká, aby ses ukrývala ve vzpomínce.
Přestaň!
Floro! Běž dovnitř!
Schovej se!
Pusť ji.
Hned!
Stůj!
Prosím.
Pusťte ji.
Prosím.
Leželi jsme, můj milý a já,
pod smuteční vrbou.
Floro.
Floro!
Slečno Jesselová!
Pomozte mi!
Milesi! Pomoz mi!
Dal jsem ti svobodu.
Milesi!
A ty ji necháváš utonout.
Pomoc!
Slečno Jesselová!
Hej!
Strýčku Henry!
- Pusťte ji! - Strýčku Henry!
- Pomoc! - Hned ji pusťte!
Říkám, pusťte ji.
Strýčku Henry!
Pomoc!
Zabijete ho!
Pomoc! Přestaňte!
Pomoc!
Strýčku Henry!
Pomoc!
To je Henryho auto?
Tady ne…
Co tady děláte?
Tohle bude znít šíleně, ale oba jsme měli hrozný sen,
tak jsme jeli a…
U jezera.
Potřebují vás u jezera.
Pomoc!
Prosím, pomozte mi.
To nic, zlatíčko.
Ani to neucítíš.
Dobře? Ucítím to za tebe.
Naposledy tě nechám upadnout do vzpomínek.
Jen běž, zlato.
Nech to na mně.
Pusť mě dovnitř.
Jsi to ty.
Jsem to já.
Jsme to my.
Mami.
Miláčku můj…
To nic.
Owene!
Běž!
- Dani! - Henry, hej.
Owen se snažil oživit Henryho, který se vznášel mezi životem a smrtí.
Flora bez ustání přeskakovala z jednoho snu do druhého.
A tak by se to i ubíralo dál, kdyby vychovatelka, v té kritické chvíli,
neřekla, co řekla.
Něco, čemu zcela nerozuměla,
ale něco, co cítila v kostech.
Musela to zkusit.
Jsi to ty!
Jsem to já!
Jsme to my!
Dani!
Jsme to my.
Cítil jsi to?
Až uvidí studnu,
řekněte Owenovi, že mě to mrzí.
A že ho miluju.
A ten zbytek, no…
je jen…
Je mi to moc líto, Milesi.
Promiň.
Jsme to my.
- Ne! - To nic.
To nic.
Dobrý.
- Dobrý. - To nic.
Vychovatelka pozvala Violu do sebe…
a pozvání bylo přijato.
V tu chvíli bylo prokletí, které Viola seslala na Bly, prolomeno…
Floro!
Strýčku Henry!
…a uvěznění duchové byli propuštěni.
Strýčku Henry!
Milesi!
Omlouvám se, děti.
Moc se omlouvám.
Hannah, kde je…
Kde je Hannah?
Owen a dalších pět mužů z města vytáhli druhý den tělo hospodyně ze studny.
Domnívali se, že to byla nehoda.
Nešťastný pád.
V následujících dnech a poprvé po staletí nastal v sídle Bly klid.
I samotný vzduch byl jiný, lehčí.
Všechno, co bylo kdysi na pozemku uvězněno, odešlo…
na jiné místo.
Tvůj otec…
mě naučil, jak se to dělá.
Měl na to jeden fígl.
Vlastně na spoustu věcí.
Můj nejoblíbenější…
byl, když mě učil, jak šít záplaty na kolena od kalhot.
Táta uměl šít?
A velmi dobře.
Naučíš mě, jak našívat záplaty?
Jestli chceš.
Máš nějaké další historky, strýčku Henry?
O vašem otci?
Ano, mám.
Spoustu.
I o vaší matce.
Všechno vám povyprávím.
Když bylo tělo hospodyně vytaženo ze studny,
ve vesnici se říkalo, že kuchař s ní jel až ke koronerovi.
Tam trval na tom, aby ji sám umyl,
což udělal s měkkým ručníkem, levandulovým mýdlem…
a s největší péčí.
Až do pohřbu zůstal po jejím boku…
a celou tu dobu ji miloval.
Bylo mi řečeno a věřím tomu,
že ji pořád miluje.
Už tady máš hotovo?
Něco mě rozptýlilo.
To nevadí. Pomůžu ti.
Co se děje?
Nevím.
Dani.
Cítím ji.
Tady.
Je tu ticho, ale…
je tady.
A tahle…
její část…
která je tady, není…
klidná.
Je tu ticho, ale…
není to…
klid, je to…
vztek.
A mám pocit, že procházím skrze…
hustou…
přerostlou…
džungli…
a nevidím nic kromě cesty přede mnou.
Ale vím…
že je tam…
něco…
schovaného.
Vzteklá, prázdná, osamělá šelma.
Sleduje mě.
Dělá stejné pohyby jako já.
Je z dohledu…
ale cítím ji.
Vím, že tam je.
A čeká.
Čeká.
A v jistý okamžik…
mě polapí.
Chceš společnost?
Zatímco čekáš na tu šelmu v džungli?
Chceš společnost?
Navštívíte nás?
Záleží na tom, kam jedete.
Myslím, že do Ameriky.
No…
tak to bych mohla.
Myslím, že tam taky pojedeme.
Aspoň na nějaký čas.
A pak?
No, když vyrážíš za dobrodružstvím, tak nikdy nevíš.
Je to zábavnější.
Pro vás.
- Určitě mi ji chceš dát? - Musíte si ji vzít.
Jste to vy.
Díky, Floro.
Dobrá práce, šéfe.
Opatruj se.
- Jo. - Drž se.
No…
ani nevím, jak bych se vám mohl odvděčit.
Jsem tak ráda,
že teď máte jeden druhého.
Já vím.
Je to tak.
Já…
Mám zatraceně velký štěstí, že?
A vy taky, slečno Claytonová.
Kde bychom byli, my ubožáci…
bez štědrosti druhých?
A bez štěstí.
Jsi v pohodě, Poppins?
Jo.
Dál na sever to vypadá dost venkovsky.
Je tam hodně zeleně.
Za pár týdnů bychom mohly jet vlakem. A kolem Vánoc do Vermontu.
Sníh by byl fajn.
Budeš se smát, ale…
chci tam jet od doby, co jsem jako malá viděla Bílé Vánoce.
- Nemusíme do Vermontu. - O to nejde.
Sníh zní fajn.
Já jen…
Vánoce bychom asi plánovat neměly.
Jsou ještě daleko.
Jeden den po druhém.
Jo, já vím. Promiň, jsem jen…
- Jsem… - Realistická?
To nic.
Jeden den po druhém mi vyhovuje.
Pokud ty dny budou s tebou.
Máme jen den po dni.
Tak to mají přece všichni.
Ze dnů se staly měsíce,
z měsíců další měsíce, a než se vychovatelka nadála,
uplynul celý rok.
Cesta kolem Slunce a pořád tu byla.
Pořád byla sama sebou.
Něco pro tebe mám.
Jo?
Jo.
To je povijnice?
Jo.
Jsou opravdu vzácné.
Mám problém.
Nebo spíš… my máme problém, Poppins.
Ale ne.
Víš…
Nemám tě plný zuby.
Vůbec.
Vlastně jsem do tebe docela zamilovaná.
Z jednoho roku byly dva.
A ze dvou se stalo nekonečno…
aspoň se to tak zdálo.
Tři…
čtyři, pět let.
A byl klid.
Konečně měla hluboko ve svém srdci klid.
A ten klid trval celé roky,
což je víc, než někteří z nás dostanou.
Kolik let jsem v téhle kuchyni strávila? A pořád vařím děsně.
Co se stalo?
Našla jsem to na ulici.
Chtěla jsem to zachránit.
Tak to sem dej.
Mám to míchat?
Jo, zkus ho zachránit.
Co se tu děje?
A hele, kámen úrazu. Ty kořeny…
- Dani, proč je tam… - Jde o to, že…
jsi moje nejlepší kamarádka…
a miluju svůj život…
a nevím, kolik času nám zbývá…
ale ať je to kdoví kolik…
chci ho strávit s tebou.
A vím, že se vzít nemůžeme,
ale je mi to docela jedno.
Můžeme nosit prsteny i tak. Dobře? A…
to mi stačí.
Jestli ti to stačí.
Myslím, že mi to stačí.
- Miluju tě. - Taky tě miluju.
To je skvělá zpráva. Mám obrovskou radost.
- Díky, kámo. - Děkuju.
Owene, je to tady nádherné.
Děkuju.
Jsem…
tady s tím spokojený.
Chodí sem stálí hosté, což je hezký.
Přijdou a já už jim chystám jídlo.
Je fajn vědět, že se sem lidé rádi vracejí.
- Hezký. - Jo.
A nikdo si nestěžoval na jméno?
DOBRÝ ŠMAK
Fajn.
Občas někdo obrátí oči v sloup.
Ale nikdy nezapomenu,
jak moc ji to štvalo, až se nakonec musela smát,
a nic nebylo lepší než smích té ženy.
Jo.
Na Hannah.
Hannah.
Ozval se vám teď někdy Henry?
- Občas mu zavolám. - Merci.
S dětmi jsme nemluvily ani nepamatuju.
Ale rostou jak z vody
a vyráží do světa.
Který dítě chce vykládat se starými lidmi?
- Jsi v pořádku? - Jo, dobrý.
Když můžu, tak za nimi jedu.
Před pár měsíci tu byli na dovolené. Vyrazili přes oceán za dobrodružstvím.
Henry, Miles, Flora.
Přítel Flory.
Flora má přítele?
Je jí 12.
Je jí 17.
- Jo. - Prokrista.
A úplně zabouchlá.
Henry je zděšený.
Bohudík, že je teď střízlivý, nebo by se upil.
Jsou šťastní?
Jo.
Ale je zajímavé, jak mluví o Bly.
Mluvili jste o tom?
Ne, ale to je na tom to zajímavé.
Nic z toho si nepamatují.
- Co? - Nic?
Ne.
Jen děti. Henry si pořád…
všechno pamatuje.
Ale zmínil jsem Hannah a Flora se mě ptala, o kom mluvím.
- Takhle už je to delší dobu. - Takže…
Když si nepamatují Hannah, nepamatují si…
Takže na to všechno zapomněli?
Vědí, že v dětství jezdili do Bly.
Poznali Hannah na fotce, ale jen jako ženu, která tam s nimi byla.
Detaily, konkrétní momenty, ten…
strach, jehož jsme se obávali, že zamoří zbytek jejich života…
zmizel.
A zbývá jen jeho tvar.
Bly byl jejich letní dům.
Bydleli tam jako děti.
Myslíš, že jim to Henry…
řekne?
Ty bys to řekla?
Podle všeho se jim daří.
Já bych je…
nechal být.
Ať si své životy žijí, jak mají, bez jakéhokoli rozrušování.
Zaslouží si to.
My všichni.
Promluvíme si?
Takže asi ne.
Ježíši!
Co se děje?
Jsi v pořádku?
Co se stalo?
Viděla jsem ji.
Je tam.
Co jsi viděla?
Ji.
Pořád ji vidím.
OK.
Dobře.
OK.
- Je pryč. - Je pryč?
- Vážně? - To nic.
- Budeme OK. Nemůžeš myslet na nejhorší. - Jamie.
- Nevíme, co to znamená. - Jamie.
Můžeme mít spoustu dalších let.
Dani.
Můžeme mít ještě spoustu let.
Dohlédneme na to a bude to dobrý.
Dobře?
Bude to dobrý.
Odteď budu umývat já.
Jo?
Stejně ti to nejde.
Pojď sem, zlato.
To nic.
To bude dobrý.
Byla tam fronta jak blázen, ale mám to.
Náš svazek je oficiálně civilní.
Vezmeme se, až to půjde.
Prozatím to stačí.
Dani.
Dani?
Dani.
To nic.
OK.
Vidíš ji?
Vidím jen tebe.
- Promiň. Všechna ta voda. Neuvědomila… - To nic.
Voda se snadno vytře.
Jsem tak unavená, Jamie.
Já vím.
Cítím se, jako bych se každý den ztrácela,
ale jsem pořád tady a…
Hej.
- Nechápu, jak je to možné. - Pořád jsi tady.
Jsi tady.
Vidím tě přímo přede mnou…
a cítím, že se mě dotýkáš…
a každý den…
žijeme naše životy…
a jsem si toho vědoma…
ale mám pocit, že to necítím naplno.
Už se jí ani nebojím.
Jen na ni zírám a…
sebe už vidím čím dál míň.
Možná bych to měla přijmout.
- Ne. - Možná bych to měla přijmout a jít.
Ne.
Ještě ne.
- Jamie… - Hele, to nic.
Jestli nic necítíš…
tak budu cítit za nás obě.
Ale nikdo nikam nejde.
Dobře?
Pořád jsi tady.
Co když…
tu sedím vedle tebe…
ale jsem vlastně jen ona?
Jeden den po druhém.
Vychovatelka věděla, že ta chvíle přišla.
Ta šelma na ni číhala a ve svůj čas vyskočila.
A nemohla risknout to nejdůležitější,
její nejdůležitější osobu.
Už ani o den navíc.
A tak se zahradnice naposledy ocitla v sídle Bly.
Zahradnice řekla ta slova, která slyšela před lety.
Přála si to celou svou bytostí.
Ty, já, my.
My.
„Vezmi mě s sebou,“ křičela ve svém srdci. „Stáhni mě dolů jako ty ostatní.“
Ale ta dáma v jezeře teď byla jiná.
Ta dáma v jezeře byla i Dani.
A Dani by to neudělala.
Nikdy.
Vlastně už nikdo nikdy nebyl vzat.
A tak je tomu až dodnes.
Po zbytek života zahradnice hleděla do odrazů…
a doufala, že uvidí její tvář.
Její vlastní dámu v jezeře.
V noci nechala dveře mírně otevřené,
kdyby se někdy vrátila.
Čekala, až se její milá vrátí.
Uplynuly celé roky a zatímco vychovatelka spala pod vodou,
její vzpomínky se ztrácely.
Jak se to stalo Viole a dětem, i ona zapomněla svou minulost.
Na zahradnici ani na jejich společný život by si nevzpomněla.
Detaily i konkrétní momenty se vytratily.
Uběhne víc času a…
voda smyje jemné rysy její…
její krásné, dokonalé tváře.
Ale nebude prázdná.
A ostatní k jejímu osudu nestáhne.
Bude jen chodit po pozemku v Bly…
neškodná jako holubice…
po všechny její dny.
Vzpomínku na to, jaká byla, zanechala v paměti ženy, která ji milovala nejvíc.
Promiňte.
Jak jsem řekla,
není to zrovna krátká historka.
Bože můj.
A je to pravda?
Co přesně?
Chci říct…
kdybych letěla do Anglie a chtěla navštívit sídlo Bly,
mohla bych…
se podívat na tu dámu v jezeře?
Ne.
Kdybyste letěla do Anglie, žádné místo s tímhle jménem byste nenašla.
Ale kdybyste to sídlo našli,
možná byste ji viděli.
I když nikdo neví, kdy je vzhůru a kdy spí.
To už je tolik hodin?
Zítra je velký den.
Odpočiňme si.
Půjdeme?
Ještě tady chvíli zůstanu.
Jsi v pořádku?
Naprosto.
Jen si užívám teplo ohně.
- Dobře. Miluju tě. - Miluju tě.
- Dobrou. - Dobrou.
Je to blázínek.
Ale hrozně moc ho miluju.
Tak to má být.
Tvůj příběh se mi líbil.
To jsem ráda.
Ale špatně jsi ho nazvala.
Opravdu?
Jo.
Řekla jsi, že je to duchařská historka… ale není.
Ne?
Je to milostný příběh.
To vyjde nastejno.
No, jestli ho někdy převyprávíš, tak ten začátek změň.
Něco tě trápí?
Ne.
Ani ne.
Pořád myslím…
na toho bláhového, krásného šílence, za kterého se zítra vdávám.
Miluju ho. Víc, než jsem myslela, že budu někoho milovat.
A šílené je na tom to, že mě miluje úplně stejně.
Máme štěstí.
Někdy, když vedle něj sedím v té příjemné tichosti…
co zažiješ jen se spřízněnou duší,
která tě miluje stejně jako ty,
začínám se hrozně bát…
že odejde…
přede mnou a co pak budu dělat?
Jak mám žít život, ve kterém není?
Promiň.
Nevím, co se děje.
Už blázním.
Ne, to ne.
Já brečím bezdůvodně pořád.
Nemysli na to, že jeden druhého ztratíte.
Nekaz si tím své štěstí.
Užívej si s ním to příjemné ticho.
To, co máš, je vzácné.
Ale až přijde čas,
za mnoho let,
bude to těžké každý den a snazší to nebude,
ale…
nakonec, po nějaké době,
najdeš momenty a kousky svého života, které ti ho budou připomínat.
A budou bláznivé a hloupé nebo smutné a budeš plakat celé hodiny.
Ale pořád budou jeho součástí.
A budeš si je držet.
Bude to, jako by tu byl…
s tebou.
I když je pryč.
No, zítra tě čeká velký den.
Šťastný den s tvým bláhovým a krásným šílencem.
Měla bys spát.
Děkuju.
Měla bych tě obejmout.
Tak jo.
Víš…
je to zvláštní.
Myslela jsem, že sis to jméno nejspíš vymyslela.
- To jméno? - Pak mi došlo: „Jak bys to mohla vědět?“
Asi je to legrační náhoda.
Mé prostřední jméno je Flora.
Vážně?
Dobrou noc.
Překlad titulků: Leona Filipová