PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Táta říká...
že se bojíš spát.
Ano.
Co ve spánku vidíš?
Děsivé věci.
Řekneš mámě jaké?
Někdo tam dole je.
Jakési zvíře.
Kde?
V doupěti.
Chce mě to chytit...
a zavřít jako ostatní.
Které ostatní?
Idiny spolužáky.
Vidělas tam dole Idu?
Ne.
Ale...
Myslíš, že tam je?
Ano.
Neboj se, že s tebou může být něco v nepořádku.
To jen...
táta tyhle věci nechápe.
Ale já jsem tady.
Se mnou si můžeš vždy promluvit.
Ale slib mi...
že mi povíš, co vidíš.
Ano.
Zazpíváš mi tu písničku, co jsi vždycky zpívala Idě?
Dobře.
Ale musíš zavřít oči.
Má Bonnie je...
za oceánem.
Má Bonnie...
je za mořem.
Má Bonnie...
je za oceánem.
Ať se mi...
Mami.
...má Bonnie...
Mami.
...vrátí.
Mami.
PŮVODNÍ POŘAD NETFLIX
Takže ten symbol znáte?
Ano, jsem tím vlastně...
jako historik trochu posedlý.
Moc toho nevíme, ale...
něco ano.
To je ono, že?
Ano, je.
Ten je starý jen 300 let, ale ten nejstarší, co máme,
je z jeskyně v jižní Francii
a jeho stáří se datuje na 35 000 let před Kristem.
Pochází z kultu animistických božstev,
který existuje už tisíce let.
Jeho stopy se našly
po celé Evropě a evidentně
byl tady v Dánsku velmi významný.
Ústřední postavou té mytologie je tahle bytost.
Lepusman, jak se mu říká. Zaječí muž.
Našli ho v roce 1953 na ostrově Enehøje u Nakskova.
Jeho stáří se odhaduje na 14 000 let.
- Co ten symbol značí? - Koloběh života.
Nakreslím vám to.
Koloběh... života.
Kruh představuje rok. Tady je...
jarní rovnodennost,
letní slunovrat,
podzimní rovnodennost...
a zimní...
slunovrat.
Jsou to základní orientační body celé lidské historie.
Pro ten kult byla nejdůležitější...
jarní rovnodennost.
- Jarní rovnodennost? - Ano. Mysleli,
že v tento den se brána...
do jiného světa otevře
a poté se budou bohové moci zjevit
a vznést své nároky.
A to...
všechno...
váže dohromady...
symbol Ostary.
- Ostary? - Ano.
Je to bohyně, která se musela obětovat
v zájmu znovuzrození života.
Obětovat se, tedy zemřít?
Ano, obrazně řečeno.
Muselo se to opakovat,
neustále, rok co rok.
Něco... vám ukážu.
Rozbalte to. Podívejte.
Tyto oválné kameny se našly po celé Evropě a také v Dánsku.
Všechny je našli u ptačích koster.
A k čemu sloužily?
Nejspíš to souvisí s rituály jarní rovnodennosti.
Rituálem plodnosti. Dětem počatým přesně v tento den se říkalo...
děti rovnodennosti a měly mít zvláštní schopnosti.
Nevíme přesně, co se dělo, ale asi to bylo...
dost intenzivní.
- A ten kult stále existuje? - Ne.
Vlastně ano, rozmanité sekty New Age
si tak různě přisvojily, co se jim hodilo,
ale vlastní uctívání těch bohů v původním významu...
To ne.
- Díky. - Snad to pomůže.
Ano.
Můžete tu zůstat. Ty knihy pak někdo odnese.
Díky.
Pamatuješ, kdo byl Idin třídní?
Ne, vlastně ne.
- Nepamatuješ si Henrika? - Henrika? Nepamatuju.
Nevzpomeneš si, jestli byl podezřelý?
Asi byl. Všichni byli tehdy podezřelí.
Podívej se na tohle. Pojď sem.
Řidič maturitního náklaďáku kolem něj nakreslil znamení.
No jo.
- Proč? - Nevím, ale...
udělal to těsně předtím, než dostal...
jakýsi záchvat.
- Záchvat? - Ano.
- Neměla by ses trochu prospat? - Pamatoval si Idu.
Bereš léky?
Mluvili jsme o Idě.
Mluvili jsme o ní.
- Není ti dobře. - Neposloucháš.
Jo, poslouchám.
- Ne, neposloucháš. - Ale ano.
Lene aspoň nepředstírá, že Ida vůbec neexistovala.
Pojď dál, zlato.
Pojď.
Nebuď smutná, mami.
Je to těžké.
Je velmi těžké nebýt smutná.
Můžu ti nějak pomoct, mami?
Chtěla bys?
Ano.
Chceš pomoct mamince?
Ano.
Ne, není jí dobře.
- Přesně. Je to zlé. - Neměla by na to být sama.
Jistě.
- Potřebuje pomoc. - Ano.
Vyhledal jsem pár dětských psychologů.
A jednoho mi doporučili.
To je zbytečné, Dennisi.
Už jsem to zařídila.
- Cože? - Ano, přijde Jutta.
- Jaká Jutta? - Má Jutta.
To nemyslíš vážně. Není psycholožka.
Není, ale mně pomohla.
Zapomeň. Chci skutečného psychologa. Dětského psychologa.
- Jutta to s dětmi umí. - K Astrid se ani na krok nepřiblíží!
Čekala jsem, že přijdeš, Astrid.
Dříve či později tě minulost dožene,
když ji ignoruješ.
To jsem tehdy řekla Dennisovi.
Řekla jsem: „Nemůžeš ji před tím chránit.
Nemůžeš jí to tajit.“
Ale...
tak on věci neřeší, že?
Ne, to ne.
Pamatuješ si Jakoba Skippera?
Ano.
- Myslíš, že v tom měl prsty? - Viděla jsem, co se dělo.
Byl tak okouzlující.
Věděl přesně, co má dělat.
Využil ji.
Co udělal?
Udělal z ní nešťastného člověka.
Jak ses sem dostal?
Dveřma. Nikdo mě neviděl.
Tak jedeš, nebo co?
- Teď? - Ne, 21. března.
Pojedeme na ostrov.
Přišel ses zeptat, jestli pojedu 21. března?
- Ano. - Jakobe...
- Blázníš. Nic tam není. - To se nedovíme, když nepojedem.
Nepustí mě.
Mám si promluvit s matkou?
Ne, na mámu nemluv.
Jasně, jenom sejdu dolů... Promluvím si s mámou a vyřeším to.
Jakobe, nechoď za mou mámou.
Bez tebe to nebude ono.
- Co řekneme ostatním? - O čem?
O nás.
Pravdu.
- A to je? - Že mi nedáš na chvilku pokoj.
Blbe, to ty mě neustále líbáš.
Dobře, když to říkáš.
- Astrid, vypadni. - Co děláte?
- Ven, Astrid. - Ne, to je v dobrý.
Chceš vidět něco parádního? Tohle je...
kouzelná mince.
Hele.
Natáhni ruce jako já.
Dobře.
Počkat. Co to máš v ruce?
Jak jsi to udělal?
Teď je tvoje.
Dobře ji opatruj.
- Vy spolu chodíte? - Ne, nechodíme. Už běž.
Nechodíme?
Já nevím. Chodíme?
Trochu.
Znáš toho učitele?
Ano, to je...
to je...
Henrik Malmstrøm.
Byl odporný.
Proč to říkáš?
Jakob se nikdy nerozhodoval sám.
To ten chlap...
tomu velel.
Co se mu stalo?
Utekl.
Když zmizeli.
Prostě utekl.
Už je na cestě.
- Ahoj. - Ahoj. Můžeme?
Jasně.
Ještě pořád nevím, co budeme dělat.
- Na to přijdeš.
- Ahoj. - Čau, zlato. To je dost, co?
Musela jsem všechno sbalit.
- Máš toho hodně. - Ty máš vše?
- Jo, mám. - Máš toho hodně.
- Já taky. - Ahoj.
Přinesls oblečení?
Jo, jasně. Bylo to trochu složité.
Proč musíme mít přírodní látky?
Klid. Já si to nevymyslel.
Je to v knize.
Je to v knize. Klid. Je to v knize.
- Můžu řídit? - Máma bude zuřit.
Nedoví se to.
- Jen ať neřídíš jako maniak. - Nebudu. Klid.
Tohle si poslechneme.
- Vaše muzika? - Už jste to slyšely.
- Já ne. - Ty ne?
Kolik jste tomu dali? Deset minut?
Sklapni.
Přejete si?
Hledám Henrika Malmstrøma.
- Bydlí tady? - Kdo jste?
Astrid Agerskovová.
Novinářka.
Chystám v rádiu pořad o maturantech, co zmizeli v roce 1999.
Chci s ním mluvit.
To nepůjde.
- Bydlí tady? - Není tu.
- Fajn, počkám. - Marníte čas.
- Já s ním musím mluvit. - Lituji, jste tu zbytečně.
Liso.
Máme hosta.
To je Astrid.
Chce s tebou mluvit.
O čem?
Prý je novinářka.
Chce mluvit o těch událostech s tvým ročníkem v roce 1999.
Ida byla má sestra.
No jo.
Fajn.
Dobrý den.
Henrik.
Nejdřív sestavíme tyhle.
Ne, měly by se rozprostřít.
Pomoz mi. Jen okouníš.
Ale tys to dal...
Co se děje?
Ty a Jakob spolu chodíte?
To bych ti řekla.
Ale neudělalas to.
Seběhlo se to tak rychle.
Jedete do Marrákeše spolu?
No tak. Přestaň.
Jak to mám vědět?
No, nemůžeme. Víš, že jedu s tebou.
- Zlobíš se? - Nezlobím.
Vadí ti to?
Proč by mělo?
Nevím.
Bylas možná do Jakoba zabouchnutá.
Do Jakoba? Ne.
Ten ošuká všechno, co má tep.
Promiň, Ido.
Ido, promiň. Já to tak nemyslela.
Ale nebuď tak naivní.
To je Jakob. Víš, jaký je.
Ano, znám ho.
Tak pak asi víš, že do něj není radno se zamilovat.
No tak. Pojď.
- Soustřeď se. - Klid, vole.
Jak dlouho tu žijete?
Od roku 1999.
Proč jste utekl?
- Utekl? - Jo, utekl jste, když zmizeli.
Ne, my neutekli. Chtěli jsme se přestěhovat.
Musel jsem pryč.
Asi to bude znít divně, ale...
tu třídu jsem měl moc rád.
A co Jakob Skipper?
Byli jste si prý blízcí.
No jo, toho...
jsem znal nejlíp.
Podáte mi tu utěrku?
Jo.
Udržoval jste úzké přátelství se studentem?
- Proč? - Přátelství? No...
Hodně jsme si povídali. Často mě žádal o radu s problémy.
Takže se snadno ovládal?
Ovládal? Jak jako?
- Ovlivňoval jste ho? - To teda doufám.
Procházel tehdy těžkým obdobím.
Stále zkoušel, kam může zajít.
Chtěli jsme mu s Lisou pomoct. Vzali jsme ho k nám.
- Měli jsme snahu. - Byli jste si blízcí, a nešli na pohřeb?
- Pohřeb? - Víte, že umřel, ne?
Spáchal sebevraždu.
Ne.
To jsem nevěděl.
Už roky jsme nebyli v kontaktu.
Znáte ten znak?
Měl to na náhrobku.
Je to starý pohanský symbol.
Ne.
- Proč ho mám na fotce? - Dobrá otázka, proč?
Nakreslil to řidič náklaďáku.
Můžete...
to vysvětlit?
Proto jste tady.
- Myslíte, že v tom mám prsty? - Máte?
Ne.
Proč bych jim ubližoval?
Měl jsem je bezmezně rád. Chápete?
Vymazali vás ze všech školních záznamů. Vysvětlete to.
Co?
- Nechtěl jste, aby vás našli? - Je to snad těžké?
Bylo těžké mě najít?
Co jste udělal?
O čem to mluvíte?
- Co jste udělal? - Tak...
Co přesně jsem podle vás udělal?
Není divné, že zjišťuju...
co jste jako třídní, než zmizeli...
Z čeho mě to obviňujete?
Nechápete, že mě ty vaše otázky zraňují?
Z čeho mě to sakra obviňujete?
Co?
Já nevím.
Nevím.
Promiňte.
Neomlouvejte se. Mě to mrzí.
Nemám právo se na vás zlobit.
Chápu, jak se cítíte.
Sám to ještě sotva chápu.
Všechno.
Dáte si něco k pití?
Fajn.
Dej mi loka.
- Nevím, kam to přišlo. - Někde to tam je.
Trefa.
Tady.
Je to ta z domova?
Dej mi to.
Chcete slyšet svou budoucnost?
Rozhodně. Pojďme na to.
V knize kouzel je šest věšteb.
Jak jinak.
Házej.
- Nechce se mi. - No tak.
- Házej. - Nemám náladu.
Je to blbost. Udělám to.
Dobře.
Šest.
O něco přijdeš.
O co přijdu?
- Panenství to už nebude. - Co máš za problém?
Na tebe to sedí, debile.
Fajn.
Tři.
Budeš trpět.
- Trpět? - Smůla.
- Já nechci. - Platí to. Kniha kouzel promluvila.
Kniha promluvila.
Otázka je, zda můžeš trpět ještě víc než teď.
- Drž hubu. - Amelie!
- Můžeš, nebo... - Ne.
Nemůžeš.
Jen žertuju.
- Je to jen knížka. - Sranda.
Dva.
Čeká mě trest.
Paráda.
Karma.
To tě naučí.
No tak.
Teď ty. Všichni už házeli.
- No tak. - No tak.
- Tak jo. - Je to kostka. Nekouše.
Jedna.
Budeš obětována.
Obětována?
To je vážné.
Smůla.
K smíchu.
- Proč je to tak deprimující? Jedu znovu. - To nejde.
- No tak. - Já chci taky.
- Dej mi ty kostky! - Ne, vážně.
- O nic nejde. - Kniha promluvila.
Kniha promluvila. No tak.
Dej mi ty kostky, jinak hodím knížku do ohně.
Je kouzelná. Nejde spálit.
Tak ji hoď do ohně.
- No tak. - Ne.
Nechci pokoušet osud.
To jsem čekala. Prokristapána. Ty jsi ale vyčůránek.
Budu to potřebovat, jestli tu mám s tebou být...
Dýchej zhluboka.
Tvé tělo těžkne.
A až napočítám do tří,
octneš se na místě, které znáš ze svých snů.
Jedna.
Dva.
Tři.
Otevři oči, Astrid.
Můžeš mi to místo popsat?
Je tam mlha.
A vlhce to tam páchne.
Můžeš se rozhlédnout?
Já nechci. Chci domů.
Co by ji uklidnilo?
Jmenuje se Mikala.
Podívej se na svou ruku.
Astrid.
Cítíš, jak tě Mikala drží za ruku a opatruje tě.
Nejsi sama.
Cítíš to?
- Ano. - Výborně.
Zkus jít dál, Astrid.
Hezky pomalu.
Hlouběji.
Mikala se o tebe postará a na každém kroku ti pomůže.
Nic ti nemůže ublížit.
Něco tam visí.
Vidíš, co to je?
Náhrdelník.
Vidíš, jaký náhrdelník?
Zlatý náhrdelník.
Kotva.
Ten musí být Idy.
Patří Idě.
Astrid?
Astrid, vidíš Idu?
Je tady.
Kdo, Astrid?
Ten, co je unesl.
Jak vypadá?
- Kdo je to. - Je nebezpečný.
Je to zvíře.
Musí ale najít Idu.
Musí se dostat blíž.
Astrid, poslouchej můj hlas. Dostaneš se blíž?
- Astrid. - Pomoc.
Vidíš Idu? Astrid?
Už jde.
Pomoc, mami!
Astrid, vidíš Idu?
- Chci pryč. Pomoc. - Astrid, jdi blíž.
Astrid, vidíš...
Musíš jít dál, Astrid.
- Astrid, vidíš... - Co se tu sakra děje?
Astrid?
Pojď, zlato. Dýchej, Astrid. No tak, dýchej.
Co s ní je?
Vraťte ji zpátky. Teď. Hned teď!
Astrid, až řeknu...
- Probudíš se. - Vraťte ji zpátky. Hned!
Ne, musí přivést zpět Idu.
Vezmi Idu za ruku.
Přestaň a nech ji být!
Copak jsi úplně šílená?
Podívej se na mě.
- Astrid. - Astrid.
Koukni na tátu.
- Mami. - Poslouchej mě.
- Astrid. - Dýchej.
Viděla Idu.
- Ne, neviděla Idu, sakra. - Viděla Idu.
Ida je mrtvá!
Zapamatuj si to! Je mrtvá.
Astrid, pojď.
Dýchej. Poslyš, pomůžu ti vstát, pěkně pomalu. To je ono.
No tak. Zkus tátu obejmout...
a pak vstaneme. To je ono.
Ida není mrtvá.
Tak. Už jsi u táty, jo?
Ida není mrtvá.
Ida není mrtvá!
Viděla ji.
Není mrtvá.
Haló.
Je tu někdo?
Haló?
Ano, co se stalo?
Moje dcera. Nemůžu ji probrat...
Chápu váš zármutek.
O to tu nejde.
O co tedy?
Myslím, že v tom smysl hledáte marně.
Takže podle vás...
oni ve skutečnosti nezmizeli?
Ne, to...
se opravdu stalo.
Myslím, že se ptáte špatně.
Jak se mám tedy ptát správně?
Musí existovat odpověď.
- A podle vás ji někdo má? - Jo.
Myslím, že někdo pravdu zná.
Cítila jste někdy něco jako skutečné, ale jen pro sebe?
Ano.
Co?
Jako dítě jsem viděla věci.
Když sestra zmizela.
Co jste viděla?
Noční můry. Měla jsem noční můry.
Byly skutečné?
Ne.
Nebo ano, byly...
Pro mě byly pochopitelně skutečné.
A jsou pryč?
Vyléčili mě.
- Vyléčili? - Ano.
Z vás samotné.
Ahoj, Liso.
Poslední autobus brzy pojede.
- To už je tak pozdě? - Jo.
Jestli chcete, můžete tu klidně zůstat přes noc.
Máme pokoj pro hosty.
No, to je...
- Výborně. Vyřešeno. - Díky.
Jdu ustlat.
- Potřebujete pomoc? - Vůbec ne. Zůstaňte tu.
- Děkuju. - Díky, Liso.
Nevím.
Co?
Začínám pochybovat, co je...
správná cesta a co dává smysl.
Vždy jsem si myslela...
že to všechno pochopím nebo že to začne dávat smysl
hned za dalším rohem,
až vyrostu nebo budu mít dítě.
Ale když se to stalo...
ani tak to...
nedávalo smysl.
Podle mě byste měla na své cestě vytrvat.
Každý jdeme jinou cestou.
Myslím, že největší šanci máte...
pokusíte-li se...
co nejvíc osvětlit tu, po které jdete.
Nakonec jsme...
stejně sami.
Jakobe, tady ne.
Neboj se. Spí.
Hej.
Jsi v pohodě?
Co se děje?
Nevím.
Je mi uvnitř smutno.
Osaměle.
Ale já jsem tady.
Ale až nebudeš?
Proč bych nebyl?
Protože všechno vždycky skončí.
My ne.
My jsme spolu.
Teď jsme se poznali.
Miluju tě.
Od chvíle, co jsem tě uviděl.
Taky tě miluju.
Šels do toho naplno.
- Proč taky ne. - No jasně.
Mám pocit, že jdu trochu nalehko.
Jdeme na ostrov.
A jak se tam asi dostaneme?
- Přeplaveme? - Klid. Mám řešení.
Poradí nám kniha?
Co to máš na sobě?
Co je to?
Mámin kožich. Vždyť víš.
Neukradneme někomu loďku, že ne?
Ne.
Takže tu jsi obstaral ty?
Ne, já ne.
Tak kdo?
Osud. Pomoz mi.
Umíš veslovat?
Samozřejmě.
Vytlačte ji trochu dál na vodu, než naskočím.
Můžu pomoct?
Pozor!
Díky.
Jak se tam nahoru dostaneme?
Pojďme tudy.
Před odjezdem ještě čekáme na další cestující.
Hej!
Já tě viděla.
Proč mě sleduješ?
Promiňte.
- Nesahej na to. - Chceš to?
- Ne, nechci. - Ber.
Ne. Přestaň.
- Jsi otravná. - Pozor na mámin kožich.
- Ano, byl drahý. - Ne.
- Přestaňte. - O nic nejde.
- Můžete to brát vážně? - Klid.
Jakobe, nic tu není.
Věděla jsem, že tu nic nebude. I tak jsi sem chtěl.
- Jste tak vážní. - Není to jeho vina.
Nemůžeme se bavit?
Hele, nic tu není.
- Nemůžeme jet zpátky? - Jo.
- Klepu kosu. - Pojďme. Je tu fakt zima.
- Počkat. Hele. - Jakobe, dost.
Co to sakra je?
Co to dělají?
Já vám to říkal.
Co je to?
- Jdeme tam. - Ne.
- Jdeme. - Vážně?
Jo.
Chceš se jen tak přidat, nebo co?
Jo.
- To nemůžeme. - Jo, můžeme.
Podle knihy se můžeme přidat.
Jakobe, viděls, co mají na sobě?
- Ano. - Jen to hrají.
Pojďme.
Proto jsme tady.
Já jdu.
Co se může stát? Tak pojďte.
Co chceš ty?
No tak.
Můžu tě zavézt zpátky.
Dej se do kupy, Falke. Pojď.
Jdeme na to, jasný?
Pojďme na to.
Pojďte.
PŘIJĎ VE DVĚ ODPOLEDNE DO BAKKENU
Ostara.
Našli jsme Ostaru.
Ido, pojď. Je to blázinec. Jdeme. Jo? No tak.
No tak.
- To je dobrý. - Cože?
Tak. Je to velká čest.
Má Bonnie je za oceánem.
Má Bonnie je za mořem.
Má Bonnie je za oceánem.
Tak mi přiveďte mou Bonnie zpět.
Přiveďte zpět.
Přiveďte mi mou Bonnie zpět.
Přiveďte mi.
Přiveďte zpět.
Přiveďte mi mou Bonnie zpět.