Скажеш Тайлеру, що я ввімкнула комп'ютер Бев?
Так.
Ого.
Бев була зареєстрована на сайті знайомств. Джейсе!
Ти знав, що Бев мала профіль на сайті знайомств?
Ну й молодець.
Глянь лише.
Хочу піти на побачення.
Ми ж і досі хочемо проводити разом час
і дізнаватися щось нове?
Ми тринадцять років разом. Навряд чи я дізнаюся про тебе щось хороше.
Тобто, ти ж, певно, починала з хорошого.
Джейсоне.
Ну, добре. Можемо замовити піцу.
Я про те, що нам слід зробити разом щось приємне.
Кудись піти.
- Піти? - Так. Піти.
Люди кудись ходять, щоб з кимось познайомитися й сидіти вдома.
Ми так і зробили. Ми виграли.
Це наш приз. Ми переможці.
Я не хочу тусуватися з тими, хто програв.
Цього разу вона грюкнула дверима тихіше, ніж минулого.
- Це прогрес, Нік. - Її щось турбує.
Учора вона розсердилася на мене, бо я кажу «А-а», коли п'ю чай.
- Що? - Я сьорбаю чай і кажу «А-а».
Вочевидь, це «зайве» й «показне».
Ясно.
Ось і вона.
Усе добре?
- Ага. - Так.
О ні.
Джейсе, йди сюди.
- Іди сюди. Швиденько. - Нащо? Що сталося?
- Їй хтось написав. О ні. - Не може бути.
- Її запросили на побачення. - Боже мій.
Сьогодні.
Але вона не може піти, бо померла.
Так, так. Я знаю.
- Бідний Джордж. - Треба йому написати?
- Що ти робиш? - Повідомимо йому.
Ні, не можна. Дивися, як довго вони переписувалися.
Вони добре знайомі. Не можна просто написати: «Привіт. Вона померла».
Ну...
Треба повідомити йому особисто.
- Що ти там пишеш? - Я... підтверджую побачення.
- Що? - Не можна ж не з'явитися.
Ти з'являєшся, як привид, бо вдаєш із себе померлу.
Джейсе, можеш зі мною не йти.
Нас ведуть у «Серафіну».
КЕМДЕН-ЛОК
СТВОРИТИ СІМ'Ю
Річ у тім, що тепер ланцюги постачання значно довші.
І взаємного забруднення не уникнути.
Узяти хоча б маркування продуктів.
Це скоріше вправляння в мінімізації відповідальності,
ніж охорона здоров'я, що суперечить, власне, його меті.
Хай там як, я скину тобі цю статтю.
Господи! Хто випустив пінгвіна в наш дім?
Швидше дзвони в пінгвінську поліц... А, це ти.
Де був?
Пішов прогулятися садом і втомився.
Розумію. За раз його весь не обійдеш.
Ти ж розумієш, Стіві, що тут усе не так, як у колишньому будинку.
Якщо підеш гуляти в сад,
бери з собою воду на випадок, якщо заблукаєш.
Добре.
Радієш, що сьогодні День Землі?
Їдьте на електромашині.
І не кажи нікому, що працюєш у нафтокомпанії.
І про великий будинок. І відпустки.
Не говори ні про що, чим ми могли б хизуватися
до 2010 року.
Зрозумів.
Давай, біжи. Правіше.
Раз, два. Раз, два – як на тренуваннях.
Хочеш моркви?
Зараз лише 10:30.
Я виконую норму на овочі ще зранку.
І тоді вже розслабляюся.
Можна щось спитати?
Ви з Гейлі часто ходите кудись, типу, як на побачення?
- На побачення? - Так.
- Нащо кудись ходити? Ми ж одружені. - Отож-бо.
На побачення ходять, надіючись на секс.
Хай що кажуть, причина – секс.
Думаєш, люди люблять гончарство?
Ні. На курси гончарства йдуть, щоб когось підчепити.
А якщо вдасться ще й глек зліпити – це бонус.
У пабах почали ставити дивани.
Щоб люди почувалися в пабі, як удома.
Ну от уяви: сидимо ми з Гейлі вдома.
Хочеш, щоб ми перестали говорити, вдяглися,
пішли на зупинку автобуса,
сіли в нього, їхали 20 хвилин
і за п'ять кілометрів від дому знову сіли
й продовжили говорити?
Це просто нісенітниця.
- Свята правда. - І я люблю сидіти вдома,
бо не дарма ж плачу скажені гроші за іпотеку.
- Розумію. - Сюди.
Так, так! Молодець, Джорджі!
Отак! Дивіться, як треба!
Друже. Вибачте. Привіт.
Може, дасте й цим хлопцям пограти?
Бо виходить, що двоє дорослих витріщаються на чужих дітей.
- Розумієте? - Мені не дали
зробити групу для тих,
у кого гірша координація.
Група для тих, у кого гірша координація вже існує.
Вона зветься «діти».
Добре. Тайлере, Тео, виходьте.
Чудово. Ідіть, хлопці.
- Лілі, Джордже. - Грайте.
Біжи, синку.
Повеселіться.
Хлопці, всі до мене!
Гру закінчено. Молодці.
- Ходімо, хлопці. - Розтягуйся, Тайлере.
Це ніколи не завадить.
Молодець, синку.
- Вітаю. - Привіт.
Тут працює Кет Рід?
- Ви записувалися? - Ні. Але я й не мушу.
Я її дочка.
Вона покинула мене, коли мені було п'ять. Хочу знати, чому.
Ясно.
Кет!
Секуду.
Вибачте, що потурбувала.
Візьму собі оцього.
Гарного дня.
КЕТ РІД ПЕРУКАРКА
КЕТ РІД САДОВИЙ ЦЕНТР
ДИКІ ЛЕБЕДІ
Так, це дратує.
Не розумію, як же мені тоді ковтати.
Такий спосіб дратує.
- Гарна. - Так.
- І ціна помірна. - Ох, яка дорога.
Та ну, купи її.
Ні. Бо мені нема куди її носити.
- Можна, я щось спитаю? - Так.
Скільки часу ви зі Скоттом проводите разом?
- Чотири чи п'ять вечорів на тиждень. - Справді?
Ми тепер рідко навіть в одній кімнаті буваємо.
Але ж у нас більший дім, ніж у вас.
Навіть коли ви в різних кімнатах,
ви, певно, ближчі, ніж ми,
коли сидимо в різних кутах вітальні.
Твоя правда. Нам пощастило.
Я візьму її.
Візьму, та цінника не зніматиму. Може, в понеділок поверну.
Головне – не пітніти. Можеш сьогодні посидіти з нашими дітьми?
- Що? - Будь ласка.
А з ними ще сидіти треба?
Вони ж уже дорослі.
Он навіть Стіві сама собі сорочки прасує.
І сама почала користуватися зубною ниткою.
Ага. Ти вже розповідала.
Принцеса тепер дуже вразлива,
і їй здається, що в такому стані краще бути самій.
Та я знаю, що це не так, Карен.
- Ну, добре. - Так!
А куди Джейсон поведете тебе на побачення?
Не Джейсон. Джордж.
Джордж?
Так, дуже смачно.
Може, наступного разу візьми пармезан.
У нього більш виражений смак.
Але приправи ти підібрала вдало.
- День минув добре? - Так.
Так?
Що тобі найбільше сподобалося?
Мм. Як ми малювали світ.
Покажеш?
І почепимо на холодильник.
Гей.
Що це?
- Ідіть за мною. - Добре.
Я так хвилююся.
- У мене жахливий вигляд? - Зараз згадаю відповідь.
- Тобі подобається сукня? - Ти... Так.
Ти завжди мені в ній подобалася.
Вітаю. У вас заброньовано столик на ім'я «Джордж»?
- Так. Ідіть за мною. - Дякую.
Джейсе, подивися, який він.
Дивися, як він нарядився на побачення.
Це не побачення. Пам'ятаєш?
Вітаю, Дордже. Ви чекаєте на Бев?
Так. Вітаю.
Мушу сказати, що в житті ви значно гарніші, ніж на фото.
О, ні. Але дякую. Я Ніккі, подруга Бев.
Вона не може прийти.
Так. Не може...
Мені дуже жаль, Джордже. Бев померла.
Але вона писала мені вранці.
Це я підтвердила зустріч, бо хотіла сказати вам особисто.
Мені дуже жаль.
Вона померла?
- Так. - Два тижні тому.
Так. Померла.
Ну... в нашому віці таке стається.
Тому я зазвичай запрошую на побачення за тиждень.
- Ваше шампанське. - Приєднаєтеся?
Це...
Ні, нам треба йти.
Шампанське створили, щоб його пили гарні жінки.
О, ні.
У мене сьогодні не найкращий вигляд.
Ох, через вас можуть спрацювати датчики пожежі.
Ходімо.
Гаразд. Один келих.
За Бев.
- За Бев. - Можна, я...
Джейсе, знайди собі стільця. Не створюй проблем.
І де мені дітися?
Через пів години буде піца.
Добре.
Тайлере, пересядь, не напружуй очі.
Добре.
Дякую.
Прошу. То що робитимемо?
Боже мій. Я не знаю. Давно з вами не сиділа.
Той раз ми робили молочні коктейлі
й будували з ковдр форт у вітальні.
Вам не обов'язково залишатися. Я вже не дитина.
Та все добре.
Я люблю дочку, та іноді приємно поговорити з тим, кому не п'ять років.
Моцарт написав у п'ять років першу симфонію.
І тепер через нього нам постійно докоряють.
То п'ять років – важкий вік?
Ні. Я просто хотіла сказати, що мені приємно говорити з дорослою.
Усе добре?
- Ну... - Мама пішла, коли мені було п'ять.
Ясно.
Якщо тобі потрібно поговорити, я нікому не розповім.
У мене жахлива пам'ять і дуже мало друзів.
Добре.
Як цю штуку називають?
- Оцю? - Так.
Це світшот.
Точно. Певно, зручний.
Ага.
Здається, якось і на мені такий був.
Мені робили колоноскопію,
і дочка натягла його на мене, коли ще діяло заспокійливе.
- Добре, нам пора... - Гей.
Нам пора йти. Правда?
Дякую вам обом за чудовий вечір.
Вдячний, що ви провели зі мною хоча б його частину.
Джордже, у вас ще щось заплановане?
А ви думали, це й усе побачення?
Люба, ліки тільки почали діяти.
- Що ж, уже пізно, тому... - Джордже!
- Вибачте. Там тісно. - Ага.
І куди ви мене везете?
Люба, ви наче промінь світла в сутінках.
- Зараз лише 17:30. - Перевага катаракти
в тому, що все бачиться в мерехтливому світлі, як у кіно.
Козел!
А вам можна водити?
Шукаючи життя, ми підходимо впритул до смерті.
Ти що...
Відвідала всіх Кет Рід у Лондоні?
Ні, я провела відбір.
Та, певно, погано, бо зіпсувала одній дівчині бат-міцву.
Чому тепер?
Минуло вже багато часу.
Я думала, що вона повернеться, коли померла Бев.
Не повернулась, і я зрозуміла,
що мушу сама її знайти.
Ти казала Джейсону й Ніккі?
Ні, Ніккі дуже засмутиться.
Та вона завжди засмучена.
Треба від цього абстрагуватися. Це наче жити біля шумної дороги.
Хай там як, а пошуки закінчено. Я її не знайшла.
О, Принцесо. Іди сюди.
Як тобі допомогти?
КЛУБ БАЛЬНИХ ТАНЦІВ «РІВОЛІ»
Раді знову вас бачити, сер, мем.
Вибачте, сер. На балі треба бути в піджаку.
У мене нема піджака.
У нас є піджаки для неналежно вдягнених клієнтів.
Невже тепер я вдягнений краще, ніж до цього?
Так.
- Так. - Значно краще.
Значно.
Леді й джентльмени, ведіть партнерів на танцмайданчик.
Наступний танець – квікстеп.
Дякую.
Спокійно.
- Квікстеп – важка робота. - Невже?
Він дуже милий.
- Він посміявся над німцями. - Це була іронія.
- Він же підморгував. - Ясно.
Він узяв захист для п'ят.
Захист для п'ят жінки, яку він бачить уперше.
Скільки надії, скільки зацікавленості.
Колись побачення були подією. Люди чарували одне одного.
Розкрию секрет про чари.
Ті, хто намагався тебе зачарувати, насправді хотіли затягти в ліжко.
- Ні. - Так.
Чарують, коли хочуть, щоб інша людина почувалася особливою.
Подивимося...
Що? Що сталося?
- Це ж вальс. - То йди.
Кажуть, вона заміжня.
- Дякую. - Прошу.
Так! Це можна робити без гучного видиху.
Знаю!
І що це за манери?
У вас дуже пітніє рука.
Бо ви її дуже міцно стискаєте.
Мені не довелося б стискати, якби ви так не пітніли.
Схоже, Сільві, у нас тут проблема яйця й курки.
Дивіться, як Джордж веде.
Таке делікатне домінування.
- Він і кохається, як танцює. - Ясно.
Що таке?
Нічого.
- Якщо хочеш щось сказати... - Їдьмо додому, добре?
Джордже.
Джордже. Ми зупинилися.
Точно. Ми вже приїхали?
Ні. Здається, машина зламалася.
Таке буває.
Він що...
Я розповідав вам свою теорію про японців?
Гей, чому ти не спиш?
Усе добре? Увімкнути світло? Щоб темрява була не така страшна.
Що таке «надзвичайна кліматична ситуація»?
Де ти це почула?
ЯКІ У ВАС ПЛАНИ НА ДЕНЬ ЗЕМЛІ?
Увімкнене світло шкодить тваринам.
Ні, я думаю, все гаразд.
Отак.
Послухай.
Не переживай через це.
Багато людей у світі важко працюють,
- щоб усе виправити. - А ти?
Ми старатимемося ще більше.
Коли почнуться повені, тварини потонуть?
Почитаємо книжку?
Так? Що тут у нас є?
«Хто забрав моє дерево?» Ясно.
«Білка, яка...»
ОСТАННІЙ БІЛИЙ ВЕДМІДЬ
Ясно.
Може, принести «Місіс Тіґґі-Вінкл»?
Так? Почитаємо щось довоєнне? Так? Добре.
Так...
Я не зможу штовхати сам.
Йому 76 років.
Я думав, може, ти допоможеш?
Не допоможу. Я ж забруднюся.
Що ж,
тоді просто просидимо тут цілу ніч.
Тобі доведеться провести час зі мною. Вибач, що так сталося.
Кошмар.
Джордже, можете на мить вимкнути свій слуховий апарат?
- Нам треба поговорити. - Так, звичайно.
Тепер ви самі.
Ти весь час була деінде.
Ну... Може, я надто захопилася,
але мені було приємно бути з тим, хто справді старався.
Люди кажуть, що я гарний і чарівний.
Бо ти високий, і жінки всього не бачать.
І я теж стараюся.
Повертати голову вліво, сидячи на дивані,
це не значить старатися.
Я думав, тобі подобається бути в затишку дому.
- Хіба ні? - Так, подобається.
Авжеж подобається, але...
раніше ми були вдома вдвох.
Тепер ситуація інша.
Нам треба кудись ходити, щоб знову бути лише вдвох.
Туди, де ми будемо знову дивитись одне на одного.
Я не фонова музика, Джейсе.
- Я хочу, щоб ти мене бачив. - Ці пишні фрази... Годі.
Добре.
Джордже, можете увімкнути...
Здається, ви сваритеся через мене. Я можу якось допомогти?
Навряд. Але дякую.
Я був одружений з моєю Ліндою 43 роки.
І що сталося з Ліндою, Джордже?
Я її втратив. Померла.
Співчуваю.
Розкажіть, як ви познайомилися.
Ми познайомилися 13 років тому.
І...
коли вперше поцілувалися, я подумала: «Ось».
«Це останній чоловік, якого я бачитиму голого».
Я в той час зустрічався з іншою,
тому враження були інакші.
Гаразд, Джейсе.
- Якщо не хочеш... - Я був нею одержимий, Джордже.
Геть голову втрачав.
Я хотів усе про неї знати.
Яка в неї група крові.
Чи так само смакує їй паприка, як мені.
Як стояли парти, коли вона вчилася в початковій школі.
Я й тепер нею одержимий.
Усім у ній.
Мені навіть її почерк подобається.
Це вже краще.
Це справжнє щастя – мати до кого бути добрим.
Так, щастя.
Але я не завжди бачу тебе.
Тому що...
ти стала почуттям.
Яким почуттям?
Наче теплим світлом.
А тепер допоможи мені штовхнути чортову машину.
Не можу. Зіпсую сукню.
Я не знімала цінника. Збиралася повернути.
Що? Чому?
Ну, бо... Мені його нема куди надівати.
Дай подивлюся.
Ні, що ти зробив... Джейсе?
Навіщо?
Ми подбаємо, щоб тобі було, куди її надіти.
Отож.
А тепер виходь.
Добре.
- Готові? - Так.
- Готова? Раз, два, три. - Так. Два, три...
Поїхали.
- Заводь! - Добре.
Готові? Їдьмо!
Заскочили! Помчали.
Ти що, жартуєш?
Тепер у «Серафіну» на вечерю, потім у «Ріволі» на танці!
ПОЛ
ЛЮБА БЕВ, НА ЗАВТРА ВСЕ В СИЛІ?
О, ні.
ЛЮБИЙ ПОЛЕ, З НЕТЕРПІННЯМ ЧЕКАЮ НАШОЇ ЗУСТРІЧІ
КРІС – ДЕЙВ – ҐРЕМ – ТІМ
Ну ти даєш, Бев.
ВИБАЧТЕ. ВОНА ПОМЕРЛА.
ВІДПОВІСТИ ДЕЙВУ
ВІДПОВІСТИ ҐРЕМУ
ВІДПОВІСТИ ТІМУ
Що Керен собі думала, коли будувала їм форт із ковдр?
Жодного уявлення про те, що треба підліткам.
Жодного.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко