Так дивно.
- Був же тут. - А який він на вигляд?
Як морквяний пиріг.
- З кремом чи… - Ні.
А якого кольору глазур?
Давай так: знайдеш хоч якийсь морквяний пиріг – скажи мені.
Він був тут.
Не знаю, де він міг…
Привіт.
Не сердь її.
Що? Я не сердила.
Невже вона мене не простить?
Так,
я не сказала, що знайшла її маму.
Зробила дурницю, хіба ж це так страшно?
Якщо Гітлер отут, а Амаль Клуні отут, то де я?
Нижче.
Серйозно? Нижче за Еллен?
Уже нижче за Ленса Армстронґа.
Так.
Тут уже принц Ендрю. Ще нижче?
Кейтлін з Jazzercise?
- Так. - Серйозно?
Гірше за Кейтлін з Ja…
Вибачай, але ти не сприймаєш це серйозно.
Хай емоції вляжуться.
І, до речі, на майбутнє:
коли таємно за кимось стежиш,
не давай їй для селфі свій телефон.
Кажу ще раз, Джейсе: я не знала про селфі.
Як ти могла не знати, Нік?
Я не роздивляюся повсякчас свої фотографії.
Мені ж не 23.
Я роблю їх і більше не дивлюся, як доросла…
Ви обов'язково мусите сьогодні бути?
- Так. - Так,
ми домовилися з Ноа про побачення під наглядом.
Як я познайомлюся з мамою в тематичному парку, якщо там будете ви?
І чому все вирішуєте ви?
Бо ми дорослі,
- а ти дитина. - Так.
А тематичний парк – це гулянка перед першим днем Джейсона в універі.
Так.
Через кілька місяців, якщо все піде добре,
ти, авжеж, зможеш бувати з нею наодинці. Клянуся.
- Он як? - Так.
А як знати, що ти знов не брешеш?
- Повторюю: то була брехня на благо. - На благо.
І мені прикро.
Ні! Коли малими нас постійно перевозили,
усі брехали, щоб мене вберегти, й казали: «Тепер усе буде добре.
Це вже останній переїзд».
Найнеприємніше мені казали добрі людьми з добрих намірів.
Мені жаль. Чесно.
Ну все, послухай.
Відтепер ми всі будемо діяти разом
- з усією чесністю й довірою. Так? - Так.
Ти нібито шукаєш з нею
пиріг, який з'їв три дні тому.
- Тихо. - За раз.
Він викинув коробку у сміттєвий бак надворі.
Ми шукаємо пиріг уже 20 хвилин.
«Якого кольору глазур?»
CТВОРИТИ СІМ'Ю
Хіба не чудово?
Тільки ми вдвох.
Цілих дев'ять тижнів.
Поки тато не перепливе на човні Атлантику.
Очевидно, це для нього життєво необхідно, але…
А може, подзвонимо йому? На човен.
Так!
Так. Зараз.
Бачиш?
Привіт.
- Привіт. - Привіт, татку.
- Привіт. - Як ти там?
Чи все спокійно?
Ні, це найзавантаженіший судноплавний маршрут у світі.
Я… Ой. Це танкер.
Вибачте, свисну у свисток.
Ой бо…
У мене скінчилися сигнальні ракети, що не дуже добре.
Ти ж пливеш усього два тижні.
Так, я просто…
мені набридала одна чайка. Усе добре. Думаю, більше її не побачу.
Вона питає, чи бачиш ти Статую Свободи?
А ви не могли б відсіювати питання перед тим як дзвонити?
У супутникового телефона дуже швидко сідає батарея.
Стіві, не хочеш піти підготуватися до свята?
Іди.
Люблю тебе, кицю. Не забувай, я роблю це заради тебе!
Довго ти ще будеш в океані?
Я тут кручуся, як в'юн на сковорідці.
На якій сковорідці?
Зі Стіві.
Ти, здається, пропала. Я почув лише: «Стіві».
Попроси подруг допомогти.
Я не маю подруг.
Інші мами мене не люблять, бо лице дуже симетричне.
Ми про це вже говорили. Ти можеш поспішити?
Я стараюся, як можу.
І… не кажи Стіві, що робиш це заради неї.
Якщо ти загинеш, вона винитиме себе.
Добре, зрозумів. Я…
Знову вона. Та чайка.
Киш!
- Скотт, ти зникаєш. Я не… - Це не твій човен!
- У тебе є ціле небо! - Що…
Ану геть!
Киш з мого човна!
Я Вік Росс, майстер. Вибачте за спізнення в перший же день.
Ви на п'ять хвилин раніше.
У вас протікає кран?
Ви не заглушили двигун.
Полагодив. За роботу платити не треба. А за прокладку 25 пенсів.
Можна банківським переказом. На все добре.
Дякую!
Нік, я, по-моєму, придумав, – тримаймо кулачки, –
як двічі прокататися на гірках.
Супер. Невже наше життя й так не страшне?
Тобі сподобається, повір.
Усе нормально?
Хіба не дивно, що він не виявляє жодного інтересу до Кет?
Думаю, виявляє. Просто по-своєму.
Я маю крихту надії, що він так і лишиться дивний,
не збудує нормальних стосунків і до скону житиме з нами.
- Крихітну крихту. - Хіба?
Таку крихітну, що не варто й казати.
Аякже.
- Вона спізнюється. - Усього на десять хвилин.
- Дай їй шанс. - Я їй не довіряю.
Хай Принцеса сама в усьому розбереться.
Її треба оберігати.
Вона не така хоробра, як здається з її макіяжу.
Якщо сьогодні рознервуєшся,
- зроби дещо. - Добре.
Глибоко вдихни, заспокойся
і попий водички, добре?
Усе буде добре. Побачиш.
- Привіт! - От і вона. Ходімо.
Привіт, Принцесо.
Запізнилася, зате з кавою.
- Боже мій. Твоє волосся. - Привіт. Так.
- Вибачте за спізнення. - Ні.
Нічого. Не переймайтесь.
Я хотіла назбирати дещо в поїзд.
На знак подяки за те, що пустили мене у свою сім'ю.
Приємно знов бути мамою.
- Дуже люб'язно. - Чудово.
То що, ходімо? Гайда.
Поспішімо. Поїзд їде через п'ять хвилин.
- Здрастуйте. - Вітаю.
Ось квиток.
- У вас сімейний квиток. - Так.
А вас троє дорослих.
- Так. Вибач. - Так.
Я… Ой, як гучно.
Вибачте, ми двоє – законні батьки оцих дітей.
- Привіт. - Привіт.
І з нами ще оця жінка.
Це Кет, з якою ми недавно познайомилися,
вона їхня біологічна мати.
І тепер ми всі разом. Ми одна сім'я, так?
Чи розуміємо ми, як воно буде далі? Не розуміємо.
Чи викличе це надалі клопіт?
Майже напевно.
Але, думаю, ми разом. Ми…
- Проходьте вже. - Дуже вам дякуємо.
- Ура! - Дякуємо. Гарного вам дня.
З чого почнемо? Ми отут. І якщо підемо…
Не можна лишати Принцесу наодинці з Кет.
Покатаєшся з ними на американських гірках?
Бо мені стає млосно,
а я випила в поїзді майже всі таблетки від захитування.
Добре, покатаюся. Уже не діждуся,
але Тайлер хоче про щось зі мною поговорити.
Прийдеш якомога скоріше на допомогу?
Прийду. А ходімо з нами. Вони не пропадуть.
Ти її не знаєш, Джейсе. Вона погано на них впливає.
Залишимо дітей з нею й не зчуємось, як вони грабуватимуть банки
і ходитимуть під кайфом.
- Це ж слова пісні. - Це не означає, що це неможливо, Джейсе.
- Агов. - Ми з мамою йдемо на гірки.
Так, я тільки за.
- Справді? - Так.
- Тобі ж млосно, коли виходиш з ванни… - Ні. Я зможу.
Саме для цього я й тренувалася на ваннах.
Ну добре. Ідемо на гірки.
- Ти таки підеш? - Так.
Навряд чи там буде аж так швидко.
- Вітаю. - Здрастуйте. Ось вона.
У неї свербить голова, це можуть бути воші.
Ой, вона вже зайшла.
Як ви? Як тримаєтесь?
Поки немає Скотта. Ми всі про вас думаємо.
Так. Ми справляємось. Дякую.
Ну, я заїду о 14:00.
Його вчинок просто неймовірний.
Так важливо привертати увагу до зміни клімату.
Невже про це ще хтось не чув?
Не бажаєте зайти?
Ви просите мене лишитися?
Так. Якщо хочете.
Не знала, що батьки теж можуть бути.
Там, можуть. Заходьте.
Боже мій.
Прикольно було.
Так!
Далі ми можемо й самі.
А ти йди візьми собі чаю.
- Що? І все пропустити? - Ходімо.
Черга ще не набралася, гайда на друге коло.
- Так. - Так?
Ага, як варіант.
А може, краще в контактний зоопарк чи в інформаційний кіоск?
А сядьмо отут, синку.
Ну, розказуй.
Що в тебе за біда? Це через маму?
Якщо переповнюють емоції, завжди можеш поговорити з нами.
Не переповнюють. Знаю, що мали б, але я її не пам'ятаю. Це нормально?
Авжеж, синку. Авжеж, нормально.
- У чому ж тоді річ? - У дівчині.
Ясно.
Її подруга сказала, що я їй подобаюся, й вона мені написала.
А я не знаю, що відповісти.
А вона тобі подобається?
Так, от тільки я збрехав. Я ще ні з ким не зустрічався.
Як так? А як же Анастасія?
- З танцпідтримки Бейонсе. - Я її вигадав.
Серйозно?
Оце ти мене здивував.
Ну, схоже, ти їй подобаєшся.
- Так. - Так.
Тепер дівчатам до вподоби хороші хлопці, бо ваше покоління напартачило.
Можеш не дякувати.
Ви не проти, якщо я вип'ю чаю?
Аякже. Ви ж працюєте з самого ранку.
Дякую. Перепрошую за затримку.
Кльове тату.
- Відкиньтесь. - Дякую.
Вибачте. А хто його набив?
Уже й не згадаю. О, стривай.
Він ще набив своє ім'я.
- Он як? - Ні, не доберуся.
Сходимо до нього?
- Ой боже, так. - Гей.
Гей, це… Не будемо…
Як ви тут? Нормально?
Добре? От і добре.
- Усе добре. - Сядьте.
- Будь ласка. - Так, вибачте.
Ой боже. О господи.
Що люблять жінки?
Я послухав кілька подкастів і склав перелік.
Невже? І що в ньому?
Ого.
«Песиків».
- «Сухий шампунь». - Це правда.
«Просити безглютенове меню».
Тут я тебе переб'ю, бо жінки не люблять,
щоб їх вивчали так, ніби потім звітуватимуть на своїй планеті.
Не треба це записувати.
Що вона написала? Дай гляну.
«Барбара?»
Її звати Барбара?
- Так. - Скільки їй років?
Стільки ж, скільки й мені.
Нехай. Хоч це й химерно.
Глянемо, що вона написала.
БАРБАРА: ПРИВІТ
«Привіт». Навіщо всі ці ігри розуму?
Що відповісти? Навчи мене своїх фішок.
Не кажи дурниць, Тайлере. Цього не навчити.
Ти найприкольніша у світі людина.
Так, я люблю дивитися на життя з іронією, неординарно,
ще й умію робити кумедні голоси у грі,
і в текстове повідомлення це не вкласти.
Синку,
чоловіки роблять одну типову помилку:
узнають про чиюсь симпатію
й одразу перестають бути собою.
Просто будь собою. Добре?
Якщо в тебе виникнуть сумніви, спитай себе: «А як би повівся Тайлер?»
Добре.
Ніккі, здається, не нудьгує.
Так тяжко, мабуть, знати, що він десь там сам-один.
Ви його не знаєте. Тяжче, коли він поруч.
І як ми не перетиналися раніше?
Я зазвичай сиджу в машині й читаю книжку.
Як же добре.
Ой, боже.
Мені треба в туалет.
Туалет отам. Ми тут не пропадемо.
Ні, не хочу розбивати команду.
- Перетерплю. - Добре.
Я перетерплю.
Ти вже думала про плани на майбутнє?
А знаєш, що світло доходить від Сонця до Землі за сім хвилин?
Якщо Сонце вибухне, ми узнаємо аж через сім хвилин.
Нам, можливо, лишилося жити лічені хвилини, Ніккі. А ніхто й не знає.
Тому я живу тут і зараз.
Ага, просто вона довго до нас звикала,
і я хотіла б подивитися, чи зможемо ми…
Видно, не до кінця звикла, інакше не шукала б мене.
Тайлер хай ще підросте, щоб ми могли знову зблизитися,
а Принцеса вже доросла.
- І хоче, щоб я була в її житті. - Так.
Ти сьогодні багато п'єш.
Вертаймося на гірки.
Добре.
Хіба що ти хочеш пересидіти.
Ні! Я в захваті.
Так приємно, коли перехоплює дух.
Ходімо.
Ага, дуже приємно.
Ніхто не хоче в туалет?
Ні? Ну, добре.
Даруйте, але краще б ви користувалися туалетом на першому поверсі.
Труби під вашою раковиною сильно гули,
і я припустив, що в душі падає тиск води.
Платити не треба, це по гарантії.
Будь-яка поломка в наступні 25 років – і я приїду.
Якщо ще буду живий.
ЯК ЖИТТЯ?
Ну що там?
САЛЮТ
Не знаю, що написати.
- Усе. - Так?
- Написав. - Що? «Привіт».
ПРИВІТ
Ідеально. Шквар. Відправляй.
- Я боюся. - Знаю. Сміливіше.
- Дихай. - Добре.
- Давай. - Відправив.
- Ой боже. - Усе, все.
- Ну й стрес. - Голову поміж колін.
- Боже. - Отак. Дихай, молодець.
- Аж вивертає? - Так. Щоразу.
Отак. Ну все, ходімо кататися.
- О боже. - Що?
- Вона відповіла. - Відповіла?
Відповіла!
- Дай обніму. Ура! Фантастика. - Ура!
- Боже мій. - От і все. Гайда.
Я хочу відправити ще одне.
Справді?
Ну давай, Ромео. Що саме?
Ми щодня йому дзвонимо, щоб Стіві чула його голос.
Як чудово.
У вас таке симетричне лице.
Дякую.
Запросимо її у книжковий клуб.
Ми ходимо в «Сальвос» і вдаємо обговорення книжок, яких не читали,
а самі пліткуємо про людей з дитмайданчика.
Я радо приєднаюся.
- І вже маю кілька думок. - Який у вас номер?
Додам вас у батьківський чат.
Я там уже, по-моєму, є.
Ні, в правильний.
Мамусю, мені нудно.
Підемо вже?
Дай мені ще десять хвилиночок. Будь ласка. Іди пограйся.
Боже мій. Господи!
Морозиво.
- Дякую. - Дякую.
Принесу серветки.
Добре почуваєшся?
Так.
Так. Так, так.
Ой, ні, ні, нітрохи.
Я набрав тобі води.
Дякую.
Цих таблеток можна лише чотири на день.
Сьогодні непростий день, правда, Джейсе?
Не можна лишати їх самих.
Доведеться їй довіритися, Нік.
Ти пропонуєш запросити в наше життя людину,
якої ми геть не знаємо,
з цілим оберемком проблем, ще й не знаючи, чим це все скінчиться.
Один раз ризик себе виправдав. Хіба ні?
Найстрашніше – падіння.
Вона старається, Нік.
Просто, можливо, не так, як ми. От і все.
Знаєш,
у такі періоди я шкодую, що зробила з тебе
всебічно розвинену людину,
бо це таки вилазить мені боком.
Прикольно було.
Устаємо, діти, в нас скоро поїзд.
Збирайтеся.
Оце візьмемо.
Усе добре?
Так.
Обіцяю, ви скоро побудете самі,
але, Принцесо, на все свій час.
Коли ми побачимо, що ти готова. Добре?
Добре.
Викинути обгортку в смітник?
Не треба. Я сама.
Добре.
Одну хвилинку. Я не піду без фотки.
- Бігом. Бігом. - …першої платформи.
Дістаньте квитки.
- …першої платформи. - Давай.
- Бігом, Принцесо. - Біжу.
Давай, синку. Отак.
Не зчитує.
- Що? - Не зчитує.
- Да… Поїзд… - Ні, Джейсоне. Тайлере.
- Не їдьте! - Поїзд їде!
- Не кидайте мене! Не зчитує! - Поквапся!
Просто супер.
Просто…
Їдьте.
Ніяк не…
А покажи-но квиток.
Це ж не квиток.
А абонемент у зоопарк.
А, так.
Мене ще трохи штормить.
- От квиток. Так. - Знайшла? Добре.
Зчитало.
Просто сіли б в інший вагон.
Наступний поїзд аж через годину.
- Квитки, будь ласка. - Гей,
- вони сказали… - Що?
- …що поїдуть наступним. - Добре.
- А ти… - То ти…
- Вибач. Ти кажи. Кажи. - Ні. То пусте. Ти перша.
- Чесно? Та ні, давай ти. - Так. Ти перша.
- Добре. - Квитки, будь ласка.
У вас квитки не в перший клас.
Це перший клас.
Вам не можна тут бути.
Доведеться платити штраф.
Що вона каже?
Шакіра?
- Що? - Шакіра,
Дуа Ліпа. Сантана.
Аґілера з Пако Рабанном.
Лін-Мануель Міранда, «сі»?
- Ева Лонґорія. Ева, «сі». - Ева Лонґорія! Ева Лонґорія. «Сі, сі».
Ну й прикол.
- Ой, боже. - Що?
- Знову він. Бігом. - О ні.
- Тікаймо. - Ану стійте!
Стійте! Ану!
Даруйте.
Я знаю, що ви не іспанки.
ВІК РОСС МАЙСТЕР
ВАША РОБОТА ОТРИМАЛА П'ЯТЬ ЗІРОК
Я СЬОГОДНІ БАЧИВ ПЕСИКА ЛЮБЛЮ ПЕСИКІВ!
І СУХИЙ ШАМПУНЬ І Я!
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова