Postaviću ti niz pitanja.
Nema tačnih i pogrešnih odgovora.
Kako zamišljaš svoju budućnost?
Kakve će prirode biti?
Kako će se tvoj grad promeniti?
Hoće li porodice ostati iste?
Šta ćeš pamtiti, a šta zaboraviti?
Šta te plaši? Šta te ljuti?
Osećaš li se usamljeno?
Šta te čini srećnim?
Prevod i obrada: Admir Destani (Dartanjan)
Putujemo zemljom u različite gradove i intervjuišemo klince
mešovitog uzrasta šta misle o svom životu,
i šta misle o budućnosti.
Ako ne želiš da odgovoriš na neko pitanje, slobodno reci.
Hoću da se prijatno osećaš, budem li ti postavio pitanje
na koje ne želiš da odgovoriš, reci da ne želiš o tome da pričaš.
Odrasli misle da su šefovi i stalno nešto naređuju.
I uvek misle da su u pravu.
Kako zamišljaš svoju budućnost?
Nadam se da će biti dobra.
Zapitaš li se nekad šta bi odrasli mogli da urade
kako bi se uverili da idemo pravim putem?
Pre svega, da obrate pažnju na ono što se događa oko njih.
Mislim da je bukvalno to najveći problem.
To je ključna stvar.
U fazonu su: "Ti si iz Detroita." Ja kao: "Jesam."
"Tamo je opasno. Škole su grozne,
tamo ništa ne valja." Pitam ih: "Kako ti to znaš?"
"Ne živiš tamo, ne ideš tamo u školu.
Nisi odrasla u Detroitu.
Ja sam u Detroitu čitav svoj život."
Amerika je puna tragedija.
Prema nekima se ne postupa ravnopravno.
Što zbog rase, što zbog koga vole,
što zbog koliko para imaju.
Želela bih da postane bolje mesto i da ljudi znaju
da samo zato što se neko razlikuje, to ne znači da nije u pravu.
Došli smo do tačke gde je promena neophodna,
ali smo kao društvo moralno pali, i ne očekujem nikakav pomak.
Znači, nadaš se budućnosti?
Kad pomisliš na budućnost,
misliš da će biti bolje ili gore? -Za mene lično,
verujem da će biti bolje
jer su mi se otvorile brojne mogućnosti.
Nadam se za sebe, i za druge ljude.
Ne znam da li će biti bolje,
svašta može da se desi, ali nadam se najboljem.
Ali za čitav svet,
ponavljam, nadam se da će biti bolje, ali možda i ne bude, kao i sve.
Ako bi supermoći postojale, koja bi tvoja bila? -Teško pitanje.
To je jedno od mojih omiljenih pitanja koje postavljam ljudima.
Detroit je bio budućnost.
Došli smo...
Došli smo u Detroit da pričamo sa omladinom.
Znaš, došli smo u Detroit da pričamo sa omladinom,
i da ih pitamo
kakvi su mislili da će im životi biti,
kako su isti odvijali,
šta ih inspiriše i uzbuđuje,
i kakvi su im životi sada.
Lepo je što si zvao.
Nisam znao da li da te zovem ili...
Da niko ne bi...
Dan kao stvoren za priču.
Možda mama sluša.
Da, možda.
Nemam osećaj kao da je prošlo godinu dana.
A tebi?
Ne, čudno je.
Danas nisam znala šta ću sa sobom.
Znam kako je. Ako radim,
onda se osećam kao da ne oplakujem kako treba.
A ako sedim u depresivnoj hotelskoj sobi,
onda samo razmišljam o mami.
Teško je, kako god da okreneš.
Pa sam te zvao.
Gde si? -U Detroitu. Intervjuišem klince.
Bilo je zanimljivo.
Džesi te je čuo na radiju pre neki dan.
Vozili smo se,
u toku je bila tvoja emisija
i morala sam da mu kažem da si to ti.
Stvarno? -Ima devet godina. Nije ti prepoznao glas.
Prošlo je godinu dana. Za dete je to mnogo vremena.
Kako je Džesi? -Dobro je.
Pametan je i jako čudan.
Porastao je, smešan je, ne znam...
Prava jedna mala osoba.
Pol se preselio u Oukland.
Jeste? -Aha.
Ček, stvarno?
Da, u redu je. Bar tako mislim.
Džesi to za sada dobro podnosi, ali Pol baš i ne.
On je, ovaj... Dobro je on.
Moraću da odem da mu pomognem dok se ne smesti.
Je l'?
Tako da uskoro idem tamo, ali dobro smo.
Vodiš Džesija?
Ne, nije rekreativno putovanje.
Ko će ga čuvati?
Nisam još uvek razmišljala o tome.
Pozdravi ga. "Zdravo, kako si?"
Kako si? -Dobro. Kako si ti?
Dobro.
Pitaj ujka Džonija da uđe.
Trebalo bi da me pitaš želim li da uđem. -Hoćeš da uđeš?
Hvala.
Dobiću zagrljaj?
To su njene haljine, moj domaći zadatak.
Mama kaže da ćeš večeras ovde spavati
u njenom velikom, super udobnom krevetu, najboljem u kući.
Tu su te jako velike gljivične cevi,
ili cevi koje su gljive,
i one povezuju sva drveća.
Ovolike su.
Nakupe se hranom i na neku foru
prođu kroz te cevi u drugo drvo.
Uzeli bi svu hranu i samo prošli.
Šta je sa Polom? Kako je on?
Ne znam. Ponuđena mu je fenomenalna pozicija
u Simfoniji San Franciska, koju potpuno zaslužuje,
ali ga je ta promena uzdrmala.
Kako to inače biva sa promenama.
Još je kupio jebenog psa, kojeg nije trebao da kupi.
Ne. -Da. Pravi metež.
A ti ćeš ga raščistiti? -Da, reč je o Polu.
Šta je sa Džesijem? Šta on zna?
Ništa. Rekla sam da mu pomažem oko organizovanja,
pa ćemo posle zajedno otići.
Neće mu smetati što je sa mnom?
Obožava kada mene nema. Biće mu super.
Baš mi je drago što te vidim.
Ima li koga kod kuće?
Jesi li spreman za ovo?
Za šta? -Pripremi se.
Ima jedno malo siroče koje me posećuje.
U stvari, verovatno će posetiti tebe.
Voli da se pretvara da imam mrtvu decu,
zapitkuje me šta su radili,
da bi i on to isto radio.
To je uvrnuto. -Jeste, vala.
Potpuno je normalno.
Sva deca to rade.
Ima li koga? -Stižem.
Ćao. -Ćao. -Je li to siroče?
Mogu li da spavam noćas ovde?
U sirotištu imaju samo krevete na sprat,
još tamo sva deca hrču.
Naravno da možeš.
Moj sin nije tu večeras, pa...
Mogu ja da ga zamenim ako želite.
To ti je dobra ideja. On obično zaspi u ovo vreme.
Slučajno imam sobu
sa krevetom tvoje veličine. Hoćeš da ga vidiš?
"Doroti je živela usred velike prerije u Kanzasu
sa čika Henrijem, farmerom,
i njegovom ženom, tetka Emom."
Zagrlila me je, i osećala se drugačije,
ili sam se ja osećao drugačije.
Džesi me se možda kroz maglu sećao.
Možda. Možda nije.
Pričao mi je o međusobnoj komunikaciji drveća,
i njihovoj povezanosti preko podzemnih gljiva.
Volim te, volim te.
Udobno. Ajde sad da lalaš.
Dobro jutro.
Glasno je! -Subotom smem da odvrnem do daske.
Mama je otišla?
Rekla je da ćeš možda biti malo čudan. -Šta?
Rekla je da ćeš možda biti malo čudan.
Ali navići ćeš se.
Možeš li da je malo utišaš?
Ostavila ti je poruke u kuhinji.
Je li to mikrofon u slušalicama?
Je li mikrofon u slušalicama ili...
Je l' to mikrofon? -Ovo je mikrofon,
samo još da podesim zvuk.
Kako zamišljaš svoju budućnost?
Ne želim.
Ne želiš da zamišljaš svoju budućnost?
Ne želim da odgovaram na pitanja.
Šta je to?
Ima šraf i gomilu dugmića.
To je pojačivač.
Tako znaš koliko... Stavi slušalice.
Vidiš li ovo?
Čuješ li to? -Da, čujem.
Ovim podešavaš ulaznu jačinu zvuka.
Sada je super tiho. -Onda ga odvrni.
Zabavljaš se? -Ovde sve zvuči neverovatno.
Tati bi se ovo svidelo.
Džoni! -Treba ti nešto?
Mama mi priča priče.
Može da bude bajka, ali i ne mora.
Gde me nađe, ne znam nijednu.
Možemo samo da pričamo i bolje se upoznamo?
Zašto je prestala da priča sa tobom?
Pričamo mi. -Ne pričate.
Mislim, ne znam. -Da li ste često pričali?
Da.
Gde si bio, Džoni?
Pomozi mi. -Šta ti treba?
Dolazi po mene.
Ko dolazi? -Moram da se obučem.
Tata me vodi u Odeljenje za motorna vozila.
Džemper mi je tu negde. Pomozi mi da ustanem.
Izvadiću vozačku. -Ne znam zašto podržavaš
njeno bunilo? -Ti to ozbiljno?
Da, ozbiljna sam. -Stvarno si to izgovorila?
Požuri.
Zašto ne bih to podržao?
Priuštimo joj to. -Šta se dešava?
Tata dolazi po mene. -Mama, zašto ne...
Zašto ga ne bi sačekala dok ležiš? Samo joj popuštaš!
Uvek joj popuštaš! U svemu!
Sada joj to treba.
Šta to pričaš? -Ne radi se o njoj...
Koji je tvoj problem? -Želiš da znaš?
Jedino sam im se ja čitav život suprotstavljala. -Čuj ti to?
Da. Tebi je bilo lako.
Iznova sam se osećala kao ludača zbog njih
dok si se ti držao po strani.
Ne olakšavaš baš ljudima da ti pomognu.
Možda, ali mi je trebala tvoja pomoć.
Vidi, gubiš mamu koja te je obožavala.
A ja gubim nekog ko me nikad nije razumeo.
Vrlo je lepo od tebe
što nosiš takvu haljinu," reče Bok. "Plavo je boja Žvakača,
a belo je boja veštica.
Tako mi znamo da si prijateljska veštica.
Doroti nije znala šta da kaže na to.
jer tu su je svi ljudi smatrali vešticom,
a ona je znala..." -Zašto nisi oženjen?
Bio sam...
Bio sam sa nekim dugo vremena, Luizom.
"Ona je dobro znala da je tek obična devojčica
koja je igrom slučaja, odnosno naletom uragana,
dospela u nepoznatu zemlju." -Da li si je voleo?
Još uvek je volim.
Zašto ste onda raskinuli?
Nemam pojma.
"Kada se umorila od gledanja plesa,
Bok ju je odveo u kuću,
i dao joj sobu sa prekrasnim krevetom."
To nije bio moj izbor.
To bude ovako: volite se,
pa nastavljate da se volite,
ali teško vam je da iskažete tu ljubav jedno drugom.
Onda se pogledate u oči i samo slegnete ramenima.
Znate da je kraj.
Nadam se da nećeš ovo doživeti,
ali verovatno hoćeš. Nije to loše, zapravo.
"Čaršavi su bili od plave tkanine, I Doroti je čvrsto spavala."
Laku noć. -A šta se desilo sa...
Čitao sam mu "Čarobnjak iz Oza", poljubio ga u glavu,
poželeo mu laku noć,
a on me je pitao zašto nisam oženjen.
Nisam mu rekao da sam to želeo,
da mi Luiza nedostaje.
Napravio sam od toga čudnu foru.
Zašto sam to uradio?
Ne tako davno, u dalekom selu na Arktiku,
živela je porodica polarnih medveda.
Tu je bio tata polarni medved, mama polarni medved,
i beba polarni medved.
Svi su se puno voleli,
ali nešto nije bilo kako treba.
Beba medved je znala da nešto ne valja.
Nije izustio ni reč, ali je sve vreme brinuo.
Brinuo je za svog tatu.
Znate, tata medved je teško kontrolisao svoja osećanja,
i ponekad je radio stvari koje bi uznemirile,
pa čak i uplašile mamu medveda i bebu medveda.
Onda, treba da te zovem "ćale", "tata", ili samo "Džoni"?
Zovi me kako god želiš.
Ne znam, nisam navikao da biram.
Možda bi najbolje bilo da ne forsiramo,
i da vidimo kako će ići.
Stvarno mi je žao što su ti deca umrla.
Mislim da je taj deo previše za mene.
Tako ja i mama radimo. -Razumem ja zašto tvoja mama to radi,
ali pokušavam da ti objasnim da meni to ne prija.
Zašto ti ne prija? -Smešno je.
Tužno je.
Pravo pitanje je zašto insistiraš na ovoj igri.
Grozan si u ovome. -Trudim se, mali.
Da te pitam nešto.
Zašto sve što radiš mora da bude čudno? -Sviđa mi se.
Da, ali zašto ne radiš nešto normalno? -Šta je normalno?
Sve u tvom stvarnom životu... -Šta je normalno?
Okej. Imaš pravo.
Možeš da pričaš?
Sam si?
Apsolutno nasumično. Kao da ničeg nije bilo.
Ovde imaš trougao, ovde kvadrat.
Polovina bloka je trougao, a druga reč.
I kao, "Odgonetni to."
Ličilo je na ovaj pod.
Ćao, šta ima? -Stvarno je loše.
Potrebna mu je stručna pomoć,
ali mi ne dozvoljava da ga odvedem.
Spavam, radim... -Da li spavaš?
Spavam, bre! -Koliko sati?
Da li je bitno? Spavam! Spavam!
Sav je paranoičan.
Čim to pomenem...
Probala sam da ga spakujem
ali je poludeo. -Kao da idem na mesec dana.
Ne moramo. -Moje stvari ostaju ovde.
Znam da mogu da ga ubedim da se prijavi,
ali ne smem da ga pritiskam.
Možeš li da ostaneš sa Džesijem još par dana?
Zvala sam Džesijevu školu i stavila te na listu.
Možeš da ga dovodiš i odvodiš.
Hoćeš li moći? -Da.
Hvala.
Samo da znaš, moram da napravim intervju
u Nju Jorku, ali smisliću već nešto.
Hoćeš? Moći ćeš?
Da, smisliću nešto.
Hvala ti.
I, molim te, nemoj ništa da mu kažeš.
Bez brige.
Mislim da je prvi u devet u subotu. Stižeš?
Obavezno.
Samo mi reci, da li prethodno sastančimo
ili da ti pošaljem beleške koje nam je Fernando dao da čitaš u avionu?
Biću tamo.
Pošalji da ja to pogledam, ali tamo sam u petak.
Nisam još kupio kartu, ali... Videću nešto.
Kako je Viv i ostalo?
Dobro je.
Znaš kako, rešavamo stvari u hodu,
ali mali je fenomenalan.
Stvarno? -Da, navukao je opremu i...
Jesi li mu puštao snimke?
Jesi li bio u Nju Jorku?
Nikada nisi bio u Nju Jorku? -Nikada.
Ne misliš li da sunce, pesak i tela pomalo smaraju?
Jok. -Au, druže.
Trebalo bi da dođeš sa mnom.
Šta? -Dođi sa mnom u Nju Jork.
Ono kao, odmah?
Ne bukvalno odmah, ali moram tamo za vikend
da uradim neke intervjue, a ti bi mogao da mi pomogneš.
Snimiš zvuk, recimo, i ja to ubacim u emisiju. Biće ludo.
Voleo bih.
Zdravo!
Pole?
Pol je otišao.
Ne javlja se na telefon, ne znam gde je otišao.
Da li on uopšte želi tvoju pomoć? Imam utisak kao da...
Samo želi da se opet brineš o njemu.
Pobogu. Ne započinji.
Nisam trenutno u elementu za to.
Samo me saslušaj. Znam da si pod stresom,
ali samo me saslušaj.
Šta ako Džesi pođe sa mnom u Nju Jork?
Rekao je da to želi i...
To je rekao, da želi? Već si ga pitao?
Nisam, nego smo... -O Bože, već si ga pitao.
Rekao je da nikad nije bio. Smiri se.
Ne pita se devetogodišnjak da li će u Nju Jork pre njegove majke!
Hoću da pomognem. -Bože sačuvaj! -Slušaj.
Jedino ovako mogu da ti pomognem.
Jaka vajda od tvoje pomoći.
Zvaću nekog drugog. Videću šta ću.
Sedeo sam na zidiću čekajući ga da izađe iz škole.
Začuo sam žamor klinaca koji izlaze, trče niz stepenice,
a zatim je on izašao.
A onda me je taj glupi glasić, slatkog lica i frizure,
upitao: "Jesi li pričao sa mamom?"
Odgovorih: "Da". -"I, šta je rekla?"
"Puno te voli."
Nisam imao herca da mu kažem.
Možeš li naći nekog da ga čuva dok radiš? -Mogu.
Mogu. -Ko bi to bio?
Naći ću nekog. Obećavam.
Zvala sam Džesijevog učitelja,
rekla sam mu da imamo hitan slučaj u porodici,
i da će biti odsutan oko nedelju dana. Poslaću ti njegove zadatke.
Bez brige.
"Majčinstvo je mesto u našoj kulturi
gde smeštamo, ili tačnije, pokopavamo
stvarnost naših ličnih sukoba
o tome šta znači biti u potpunosti čovek.
To mu dođe kao žrtveno jagnje za naše lične i političke neuspehe,
za sve što je loše na ovom svetu.
Da to majke poprave, naravno, nemoguće je.
Zašto im namećemo teško breme
društva i nas samih?
Majke ostaju u dodiru
sa najtežim aspektima svakog proživljenog života.
Zašto bi one preuzele odgovornost
da naše postojanje učine svetlim, nedužnim i bezbednim?
Baš je dugačak.
Sviđa ti se ovde?
Molim? -Da li ti se sviđa Nju Jork?
Da.
Gde ti se više sviđa da snimaš, ovde ili na plaži?
Ovde.
Ali, sviđaju mi se i klizači. -Sviđaju ti se klizači?
Znaš šta ja gotivim u vezi snimanja?
Šta gotivim u vezi snimanja?
Čuješ li me? -Aha. -Ma, pali.
Ekstra je što zauvek sačuvaš zvuke.
Nešto sasvim banalno učiniš besmrtnim, to je otkačeno.
"Tvom malom se Nju Jork više sviđa od L.A. -Izdajica mala."
"Volela bih da ga tamo vidim."
Kako je, buraz?
Zdravo. -Drago mi je. -Ovo je Džesi.
Džesi, ovo je Fern. On ti je najbolji lik u gradu.
Uskočiće da mi pomogne sa tobom dok ja radim.
Jesi li primetila kako se Džoni raskravio?
On je kao mali Džoni.
Sa malom kapuljačom.
I razbarušenom kosom. Šta je? -Samo blejimo.
Sačekaćemo još malo sa tim.
Klopaj ovo, topi se, i lepo žvaći, ne gutaj.
Onda ide sladoled.
Navali. Zaslužio si. -Prekini.
Najluđa stvar koju si video na internetu. Pucaj.
Obožavam teorije zavere.
Pojedi još malo brokolija,
i onda pričaj...
Brokoli prvo, pa priča.
Vlada je osnovala koloniju mrava.
Mislim da se ovako to odigralo. Uzeli su kamen
i stavili ga unutar mrtvaca. Uspeli su da ga ožive,
i sada je u njemu planeta mrava.
Ovo je jezivo.
U, znam. Pokazaću ti SCP.
Bez telefona. -Uđi na SCP 1. -Rekao sam bez telefona.
Jedno od tih čudovišta su našli u šumi,
zgulili su mu lice, i ubrizgali tonu injekcija
da bi ga učinili moćnim. -Vao.
Hteli su od njega da naprave vladino oružje.
Da li se svi tvoji drugari ponašaju kao ti?
Jedno veliko ne.
Šta ima, "Sani Spa Ist Brodvej"?
Ne znam ni šta to znači.
Šta ti je, bre?
Stigosmo.
Umoran sam,
kao pas,
ali on nije.
Nisam video da si poneo četkicu za zube. -Nisam.
Daj, nisi poneo četkicu? -Nisam.
Imaš li problema da izraziš emocije?
Pa, sada sam besan. -To je dobro.
Sedi i izduvaj se.
Dobro si?
Moji drugari ne pričaju kao ja, jer...
nemam drugare.
Uglavnom blejim sa odraslima.
Ne, Džesi, vrati se u krevet.
Položio sam ga na kauč,
i sedeo pokraj njega sve dok nije zaspao.
Ustao sam i laganim koracima odšetao do svoje sobe.
Mogu li večeras da spavam sa tobom?
Zašto si me natovio šećerom?
Mama mi ne bi to dozvolila. -Lažove, rekao si da bi.
Pričaj mi o mami kad je bila devojčica.
Rekao sam, "Bila je slatka."
A on će... -Čuo sam za njene momke.
Bežala je i često upadala u nevolje.
Čuo sam da je i abortirala.
Šta reći na to, jebote?
Nisam čak ni znao za to.
Žensko telo ti je, ovaj, kao i svako drugo.
Imaš pravo da radiš s njim šta hoćeš,
a žene dele to pravo.
To se zove "pravo na izbor".
Zajebi to.
Reći ću ti kako me mama uspavljuje.
Ispruži se.
Opusti stopala, opusti noge.
Opusti šake, opusti ruke.
Moja mama ne bi nikad radila ovo.
Opusti oči.
Opusti usta.
Opusti vilicu.
Opusti um.
Nema misli za večeras. Nema briga.
Samo zvezde na nebu.
Ima frku sa snom?
Ume on da bude hiperaktivan ako se naždrao slatkog.
Ili ako si mu puštao gluposti na kompjuteru.
Nisam. -Od toga povileni.
Ti si navikla na ovo.
Zašto ima toliko ogrebotina? -Ma, gde sam navikla.
Ponekad mrzim to.
Volim ga više od svega,
tim gore po mene,
kad ne mogu da podnesem da budemo u istoj sobi.
Raspline se i samo melje li melje,
sabotirajući sve moje misli...
Znam sve.
Između spremanja ručka i pranja sudova,
između spremanja večere i pranja sudova,
te kupovina namirnica,
samo melje, ne staje. -Pčele!
Jebeni košmar.
Uspori! -Sigurno misliš da sam užasna.
Ne, saosećam se sa tobom.
Slušaj, hrani ga malo i proteinima.
Obožava one odvratne rolnice sa salamom i sirom.
Kuda idemo? -Moram da ti kupim
one odvratne rolnice sa salamom i sirom.
Istorijski, Nju Jork predstavlja budućnost
i mogućnost za brojne migrante.
Danas pitamo decu migranata
šta misle o budućnosti i svetu u kojem žive.
Nije mi ni na kraj pameti bilo da ću se ovoliko bojati
zbog onoga što bi moglo da se desi.
Krenem da razmišljam i ne mogu...
Ne mogu da zamislim izumiranje životinja,
zagađenje, u suštini, umiranje Zemlje.
Moji najveći strahovi su usamljenost i nerazumevanje od ljudi,
koji bi trebalo da te razumeju.
Veoma je strašno, jer se oećaš kao da nemaš nikog.
Mama mi uvek kaže:
"Mrzim decu koja plaču."
Jednom prilikom sam joj kazao da mogu da zaplačem,
da je to sasvim normalno, a ona mi je odgovorila
da moram da budem jak i te priče.
To je ono što najviše mrzim.
Kada ljudi odvale: "Reči ne bole."
To me tako iznervira.
Ljudi sude o tebi, a ni ne znaju te.
Nisu oni krivi što te ne znaju.
Jednostavno nisu vaspitani kao ja
da znaju kako da se odnose prema ljudima.
Ne volim kada su ljudi pod stresom, i zatvore se u sebe.
Ne razgovaraju jedni sa drugima, kao da se kriju od života.
Čini mi se da ljudi koji pokušavaju da izraze emocije
nailaze na dosta mržnje.
To je postalo izraženije u 20. veku.
Umesto da ih puste da žive svoje živote,
oni žele da im napakoste.
Mislim da je danas lakše govoriti o svojim osećanjima,
ali ne i lako.
"Kako je moje siroče?"
"Odlično. Upravo se sprda na moj račun."
"Kako je Pol?"
Šta to radiš? Koga imitiraš?
"Popušta polako."
Tebe. -Ja se stvarno dopisujem. -Ne laži.
Lepota i zdravlje.
"Satima sam pričala sa seronjama iz osiguranja."
Odaberi jednu, odoh ja po pastu.
Iz nekog razloga, nisu u istom redu.
Ne tu. Mama će ti odlepiti.
"Žao mi je, Viv." -Ne tu, alo.
Nađi neku drugu. -Ona nije tu, pa...
E, pa, u pravu je.
Mogu li da je zadržim?
Daj, mali. Ne treba ti muzika
dok pereš zube. Još malo pa će ti trebati
električni stimulans za sve što radiš.
Važno je živeti, majku mu.
Mirno i tiho.
Tvoja generacija je potpuno izgubljena.
Džesi?
Jeste li videli klinca kako trčkara?
Jeste li videli nekog klinca?
Šta to radiš? -Trebalo je da vidiš svoju facu.
Ne smeš to da radiš, da li ti je jasno?
Odlepio si. -Prekini. -Prekini.
Prekini! -Prekini!
Dosta! -Dosta! -Smesta prekini! -Pusti me!
Izvini, glupo je.
Samo što sam mu rekao da ne uzima četkicu, i otišao na sekundu
da uzmem pastu, on je ispario.
I trčim ti ja za njim, tražim ga, kad eto njega, iskoči i uplaši me.
Da, popizdeo sam i izdrao se na njega. Eto.
Grozno je. I ja sam to radila.
Najgore je kad te pogleda onim njegovim okicama.
No, šta sad.
Samo mu objasni da si se uplašio i zato drao na njega,
pa mu se izvini.
On je osoba, samo budi iskren s njim.
To se zove "vršenje popravke".
Imaš o tome na internetu.
Dobro, zvuči lako.
Nije, veruj mi. -Znam da nije.
Daj ga na vezi, da se ja malo izderem na njega.
Pomogla si mi da se presaberem.
Džesi, mama je.
Halo? -Ćao, zlato.
Kako si? -Dobro.
Samo sam se zezao, nije morao da te zove.
Znam da jesi, ali si ga dobro isprepadao.
To ne smeš.
Mama, zašto si na njegovoj strani?
Nisam, zlato. Nema strana,
ali moraš da slušaš Džonija, u redu?
Pod njegovim si krovom, on se brine o tebi.
Zašto? Zašto se on brine o meni?
Nemoj sad, zlato. Samo budi fin prema njemu.
Četkica sam ja za zube
Sa mnom zubi sjaj ne gube
Ni ne poznajem te.
Zašto me je mama pustila da idem?
Nemoj tako.
Hteo si da dođeš.
Nisam imao izbora.
Ona je grozna mama.
Znam da ne misliš stvarno tako.
Osećanja čuvam u sebi.
Ne znaš kakva su.
Mislim da si ljut na mene, jer sam te uplašio...
Ona radi samo ono što ona hoće. -Znaš da to nije istina.
Ne zna šta pričaš. Radi!
Stvarno misliš da mama želi da bude razdvojena od tebe?
Pokušava da pomogne tvom tati.
Zašto mu treba pomoć?
Šta mu je?
Da je okrenemo?
Hoću mamu.
Izvini.
Mislio sam da pomažem,
ali omaklo mi se. Ne znam kako.
Šta zna? Da li zna sve?
Zna.
Daj da pričam sa njim.
'Ej, Džesi. -Reci joj da sam dobro.
Ajde, pričaj s njom. Popela mi se na glavu.
Ček, ček.
Viv, na zvučniku si.
Džesi, mili, slušaj me. Tata će biti dobro.
U redu? -Je li kao pre?
Da, kao pre je, ali biće mu bolje.
Nisam htela da brineš, ali pogrešila sam.
Trebalo je da ti kažem, izvini. -Reci joj da sam dobro.
Žao mi je, Viv...
Nema veze.
Prenesi mu da ga volim i da mi nedostaje.
Važi. Idem po njega.
Da li se tvoje dete buni kad mu pereš kosu,
zato što mogu i ja to.
Ne želiš da pričaš?
Vidiš da pričam.
Hoćeš li se normalno ponašati? -Normalan sam.
Sami peremo kosu u sirotištu.
Surovo. -Jeste. -Žao mi je zbog toga.
Jeste surovo.
Ne čak po kazni, samo dreknu:
"Operite kose, gluperde."
Kako ogavno mesto.
Hoćeš li da se buniš što ti perem kosu,
a onda ću ti oprati kosu?
Moramo da ti operemo kosu, dečko.
Zašto ne opereš svoju, starče?
Ti prvi. -Ne, ti prvi.
Neka ti to bude jasno, opraćeš kosu.
Neka tebi bude jasno da ćeš oprati kosu, starče.
Lepo. Tako zvučim? -Da.
Ti si kao matori Džoni. Ja sam Džoni.
E, tako se pere kosa, starče.
"Limeni Drvoseča uzdahne od zadovoljstva i spusti sekiru."
"Ovo je veliko olakšanje", reče on.
"Držao sam tu sekiru u vazduhu još od dana kada sam zahrđao
i drago mi je da konačno mogu opet da je spustim."
"Ako sada još nauljiš i moje nožne zglobove,
ponovo ću biti dobro."
"I tako mu njih dvoje naulje i noge,
zatim im je iznova i iznova zahvaljivao što su ga oslobodili."
Jeste li još tu? -Nastavi da čitaš, mama.
"Mogao sam da stojim tu do večnosti
da vi niste naišli", rekao je. "Kako to da ovuda prolazite?"
"Mi smo na putu za Smaragdni Grad
i idemo u posetu Velikom Ozu", reče mu.
"Mali spava"
I šta, samo ušeta u sobu i pretvara se da je siroče?
Postoji više scenarija. Slušaj...
Ne želiš da znaš, veruj mi. -Neka to ostane između vas dvojice.
Smišljam kako da komuniciram s njim, te igram igru.
Indirektno, pravo ludilo. Želi nešto da kaže,
pa mu olakšam i pitam ga:
"Hoćeš da popričamo o nečemu?" Da, i pogledam ga ovako, kao iskreno.
Onda me on o'ladi na keca i osećam se kao kreten.
Sada je smešno, ali kada se desi, samo prezupčiš.
Izgleda kao da mu dobro ide. -Da, mada bi trebalo da podigne mikrofon
ako hoće to da snimi. -Pronaći će svoj stil!
Tako smo i svi mi.
Pretpostavimo da neko tvojih godina dolazi u zemlju.
Šta bi mu rekao o SAD?
Dođi i videćeš dosta lošeg,
ali je prelepo.
Možda te snađe pokoji problem,
ali sretaćeš dobre ljude širokog srca,
a da te ni ne znaju.
Ćale mi je problematičan.
Sada je u zatvoru, a svet se okrenuo naopačke.
Moja mlađa sestra nije videla šta se dešavalo.
Ne želim da ona prođe kroz isto što i ja.
U životu imaš mnogo odgovornosti,
nekad te samo zadese, nije da imaš izbora.
Spreman sam da preuzmem takvu odgovornost
jer je puno volim.
Nije važno da li me gleda kao oca ili brata.
To je uglavnom to. -Dobra si osoba.
Koliko često posećuješ tatu?
Non stop.
Razmišljanje o budućnosti me motiviše. Sve što može da se desi...
"Tražim poverenje, saradnju i dozvolu
ne znajući gde će me iskustvo odvesti.
Mogu i hoću da napustim mesto, situaciju, problem,
ali ne i ljude koje intervjuišem.
Posao mi nudi pristup i pogled u svet koji nije moj.
Potpuna distrakcija od mog života,
Osećaj nepobedivosti, osećaj nevidljivosti.
Naoružavam se nadom, ne znajući šta će budućnost doneti.
Posao nudi ljudima priliku da govore
o stvarima o kojima do tada nisu.
Priliku da vide sebe kao osobu vrednu vremena i pažnje.
Kroz intervju stvaraju sliku o sebi,
čija se distribucija ne može kontrolisati
na globalnom nivou.
Dao si Džoniju da te intervjuiše? -Ne, zaboga.
Pametan potez.
Sa njim je uvek previše pitanja, a premalo odgovora.
Puno mi nedostaješ, mili. -I ti meni, mama.
Izvinite, molim vas.
Hvala.
Putujemo zemljom i pitamo decu
kako zamišljaju budućnost.
Ako ne želiš da odgovoriš na pitanje,
možeš da kažeš "dalje" ili "ne",
ili "ne želim da odgovorim na ovo pitanje."
Zašto se ti i moja mama ne ponašate kao brat i sestra?
Ovo je prvo? -Aha.
Zašto si sam?
Ovaj, koga zabole.
Upravo, koga zabole.
Jesi li rekao mami da napusti tatu kad se prvi put razboleo?
Jesi li?
Rekao sam joj da brine o sebi.
Nije "bla, bla".
Jeste. -Nije.
Jeste. -Dobro.
Znači da jesi.
Mnogo toga je urađeno i rečeno,
bilo je razloga za brigu. Ponekad ni sami ne znamo
zašto radimo to što radimo.
Nikada nisam imao za cilj da povredim tvoju mamu,
ili tvog tatu ili tebe.
Želeo sam samo da bude sve u redu.
Možda i jeste.
Tačno tako.
Dolazi sa nepoznatog mesta,
visine je čovečuljka,
Džesi Faca!
Pazi. Stani, stani. Moraš i mene da predstaviš.
Ne možeš samo da pređeš na stvar.
Vrati se. -Sam uradi najavu.
Uništiću te!
Tako se to radi.
Potom je rekao: "Spakuj mi stvari,
vodi me u bolnicu. Ako ne, opet ću pobeći."
Što je istina.
Pa sam ga odvela u Urgentni, to je tek bio užas.
Miligrami moraju da budu tačno određeni...
Pazićemo da budu. -Dr Marklin je to rekao,
radio je na tome tri meseca.
Ne možeš da veruješ koliko je to ponižavajuće.
Postavljali su mu jedna te ista pitanja.
Jedem i spavam u istoj meri kao pre.
Pitate me nešto, ja vam odgovorim, a onda pitate nju.
Eto vam onda ona.
Pa smo ga konačno odveli u pravi centar.
Nije mi ovo prvi put, znam proceduru. Bez pertli.
Bio je prestravljen. -Moraćete da potpišete
da nosite te stvari kući.
Kada sam odlazila, na najslađi mogući način
me je pitao da li mogu da ostanem dok mu ne bude malo bolje.
Ovim rečima: "Makar malo bolje."
Teška priča.
Hoću da Džesi ima tatu, znaš?
Koji kurac ja mogu? Moram...
Moraš da budeš uz njega.
Nama je ovde dobro, Viv. Stvarno.
Ti se pobrini za ono što moraš.
Džesi će ostati ovde sa mnom.
Lepo se provodimo.
Našla sam nekog u Nju Orleansu ko će nam obezbediti intervjue.
Džesi je tu, ne znam da l' ću moći na put.
Ne bih sama da idem.
Nije samo to, zavetovali smo svima, publici, sponzorima, da ćemo otići
u više gradova.
Ajmo u park.
Prekini, molim te. -Nažalost...
Ostavi telefon. -Šta reče?
Sa Džesijem si? Kako ide? -Super.
Dakle, na čemu smo?
Mislim da je Nju Orleans dobra ideja.
Znam nekog tamo. Naći će nam klince.
Samo trebamo da im kažemo da pristajemo,
i onda prepustimo Fernu da rezerviše sve što treba.
Znam, ali...
Džesi? -Je l' me čuješ?
Sačekaj samo tren.
Pre svega dva dana si bio uzbuđen idejom.
Bio si spreman da pošto-poto odeš.
Ovo nije pravo vreme.
Slušaj...
Zvaću te kasnije. Važi?
Au, jebote.
Džesi?
Stani! Džesi!
Gde si bio? -Tu, odmah! -Nisi!
Pričao sam telefonom, okrenuo sam se i nije te bilo!
Vidi, ne smeš to da radiš. -Izgubio si me!
Nisam te izgubio. -Jesi. -Neka bude da jesam.
Najgori sam ujak na svetu! Šta to radiš?
Vraćaj se!
Šta radimo ovde? -Nemam pojma.
Moglo je loše da ispadne.
Ne trebaš mi.
Itekako ti trebam.
Svestan je da je đavo odneo šalu.
Na njemu svojstven način kaže:
"Oteo sam se kontroli.
Možeš li da se nosiš s tim?
Možeš li voditi računa o benavom klincu?
Ako pobegnem od tebe, ako se sakrijem od tebe,
ili uskočim u autobus, hoću li biti dobro?"
A ja još živim u zabludi da sve držim pod kontrolom.
Kupiću grickalice, spakovaću ti torbu
i odlazimo. Blage veze nemam šta radim!
Dobrodošao u moj život.
Niko ne zna šta radi.
Niko ne zna šta radi sa decom.
Samo moraš da nastaviš to da radiš.
Jurio sam ulicom dozivajući ga.
Ugledao sam ga sa druge strane ulice dok je autobus prolazio.
Potrčao sam ka njemu, vičući "Džesi.".
Bio je ljut na mene, bio je uplašen.
Okrenuo se, otišao i ušao u autobus.
Krivo mi je što tako mislim, ali mali je razmažen.
Ili sam ja.
Ne mogu da verujem da ovo radiš.
Znam, ali ne mogu trenutno da ti se posvetim. -Možeš.
Čim završim sa poslom, doći ću u L.A. i...
Radićemo šta nam se ćefne. Šta kažeš na to?
Boli me stomak.
Žao mi je. -Moram da kakim.
Odmah. -Stvarno? -Moram da kakim.
Ne možeš da zadržiš?
Ne mogu da zadržim.
Dobro. Izvinite, možete li da se zaustavite
na nekoj pumpi ili kafiću? -U redu.
Strpi se malo.
Brzo ćemo.
Možemo li da upotrebimo vaš toalet? -Samo pravo.
Strpi se, polako.
Dobro si? -Ne.
Požuri samo, moramo na aerodrom.
Ne. -Molim?
Hoćeš da kakiš? -Ne.
Da li si uopšte imao nuždu?
Prešao si me.
Sranje.
Dobro, dosta je bilo igre. Idemo.
Izađi. -Ne! -Džesi, smesta izađi.
Ne! -Smesta izađi!
Izvini što sam se sakrio, izvini što sam ušao u autobus.
Izvini, Džoni. Iskreno mi je žao!
Čuo sam kad si na telefonu rekao da ne možeš da me čuvaš.
Ne ide mi se kući.
Mama će biti depresivna zbog tate, a tata nije čak ni tu.
Dobro...
Odmah se vraćam, ostani tu.
Nju Orleans je dosta drugačiji.
Nesvakidašnji je, i ponekad razumem
zašto ljudi žele da dođu ovde.
Jako je lepo i drugačije,
a nekad nam promena dobro dođe.
Nažalost, ljudi umeju da budu sebični.
Dođu ovde i odmah bi nešto da menjaju,
ne uzimajući pritom u obzir našu baštinu.
Ako ovako nastave sa gradnjom, Nju Orleans će izgubiti dušu.
Ali takođe smatram da smo mi, stanovnici Nju Orleansa,
stub grada.
Ćao, kako si? -Dobro. -Ovo je Džesi.
Drago mi je, Džesi. Ja sam Sani.
Hvala na gostoprimstvu. -Taman posla. Uđite.
Zdravo, ja sam Fern. -Drago mi je. Kako si?
Prođete kroz kuhinju, tamo su dve sobe.
Džoni i Džesi, vas dvojica možete ovde.
Kupatilo je ovde...
Spomenula je da ljudi nisu po prirodi nasilni. Zanimljivo.
Nasilje se, po njoj, ukorenilo od davnina,
i prenosilo sa kolena na kolena.
Govorila je o tome. -Nadovezala se da je
u ljudskim genima, ali da imamo moć da ga iskorenimo.
To mi je raznelo um.
Mislim se: "Koje si to knjige u PDF-u čitala?"
Moji najveći strahovi su usamljenost i nerazumevanje od ljudi
koji bi trebalo da te razumeju.
Veoma je strašno, jer se osećaš kao da nemaš nikog.
A, sad, vreme je za čas.
"Prvo, kao odrasla osoba,
izdvojite vreme da se suočite
sa osećajima besa, tuge i straha.
Kako će se ovo odvijati zavisi od vaše ličnosti.
Smireno pozovite vaše dete da vas sasluša.
Probajte sa: "Hej, pogrešio sam,
hteo bih da popričamo o tome. Mogu da uđem?"
Možeš.
"Probajte sledeće:
"Da li te je povredilo to što sam hteo da te pošaljem kući?"
Jeste.
Onda kažite...
"Žao mi je što sam se onako poneo prema tebi.
Da li si ljut na mene?
Nema veze ako jesi,
voleo bih da čujem šta misliš i osećaš."
Mislio sam da si pravi gnjavator.
Da.
"Osećam se mnogo..." Upotrebite reč koja iskazuje osećanja.
Usrano, glupo, odstranjeno,
i takođe, tužno.
"Zatim, iz dubine duše
pogledajte dete u oči i recite mu da vam je žao."
Ma, važi. -Reci.
Žao mi je.
Meni je isto žao.
Da li tvoja mama ovo radi? -Da, samo što ne čita sa glupog telefona.
Nema više telefona. Dosta si buljio u ekran.
Mogu da spavam sa tobom? -Šta? -Mogu da spavam sa tobom?
Može.
Mogu da budem siroče?
Jesi li dobro? -Hoću da budem siroče.
Imaš neko pitanje o mojoj prošlosti?
Kakva ti je bila mama? -Bila je fina.
Da li je se sećaš?
Da.
Često se kupala,
nije da je to volela,
ali često je to radila.
Nakon posla, pospremala je kuhinju,
uz dosta buke.
Pitao bih je: "Zašto si tako bučna? Da se ne ljutiš na mene?"
Odgovorila bi: "Nisam bučna."
Pisala je razne knjige. Pevušila stare pesme,
još od malih nogu.
Razmišljala je o čudnim stvarima, kao duhovi,
i inkarnacija, sve to.
Ovde bi se preporodila.
Držala je časove. Kada je bila pod stresom,
spremila bi sebi veliki odrezak.
Volela je da visi sa njenim društvom.
Kaže da uprkos tome što se volimo,
neće nikada znati sve o meni,
a neću ni ja o njoj.
Tako je, kako je.
Dosta! Ti si lud.
Neka mu telefon do mile volje.
Može da gleda šta god hoće i koliko hoće.
Šta god mu padne na pamet.
Drži telefončić. Kapci ne smeju da se sklope.
Otmi mu telefon ako zacmizdri.
Dočekao si svojih pet minuta.
Izbeči oči. -Jok, ti ćeš.
Misliš li da odrasli razumeju kroz šta deca prolaze?
Mislim da mame razumeju,
jer... prosto razumeju.
Zanima me, rekao si da je ovo jedna
od oblasti najteže pogođenih uraganom.
Kakve si sve priče čuo?
Čovek je umro u ovoj kući,
ali hoću da verujem da su duhovi dobri
i da ne plaše ljude,
osim ako im to nije namera. -Pričaj mi o tetovaži
na tvojoj ruci. -Nije to ništa.
Ovoliko znam o Devanteu za sada.
Od onih je što misle "moj život, moja stvar."
"Nije mi do priče".
"Kakva je to tetovaža? -Ma, pusti tetovažu."
U tom je fazonu. Znaš šta cenim kod tebe?
To što čuvaš ono što je sveto.
Šta misliš da se dešava nakon smrti?
Pa, ja i moja mama smo baptisti.
Rekao bih raj.
Ne znam kako će to izgledati.
Ono što ja zamišljam je livada sa ogromnim drvetom,
puna cveća, a ti ležiš i gledaš u nebo,
dok pirka povetarac, naravno.
Da ne bude previše vruće.
Eto to zamišljam.
To je stvarno lepo.
Misliš li da je svet pravedan?
Ne, ništa nije pravedno.
Uvek će biti ratova i razloga za iste,
ako nastavimo da živimo u prošlosti.
Šta izaziva bujicu u tebi,
bilo to u tvom umu, srcu, ili duhu?
Šta izaziva bujicu u tebi?
Mislim da bi to bio osećaj da nikom nije stalo do tebe.
Katkad se osećam usamljeno.
Znam mnogo dece koja drobe da
će doći smak sveta. Svet neće nestati.
Samo mislim da neće biti tako čist.
Recimo da su tvoji roditelji tvoja deca...
Šta bi želeo da nauče?
Čemu bi ih naučio?
Da ne budu sebični, da ne budu loši...
Da imaju poštovanja...
I da vole svoje roditelje i drugare, i da ne...
Da sam ja vođa.
Kad bi mogla da promeniš jednu stvar kod sebe,
šta bi to bilo?
Moj stav. -Šta fali tvom stavu?
Odličan je. Zašto bi ga menjala?
Moj bes.
Šta ima? -Kako je? -"Osećanja i zvuci...
...će te preplaviti." -Hvala.
Nema na čemu. -Sve u redu? -Izvini.
Šta se desilo? -U redu je.
Prolio je koju suzu, nestalo je grickalica,
tablet je crkao, poterao nas je maler. Ostalo je samo grožđe.
A grožđe ne volimo. -Loše sam se organizovao.
Ne vadi se. -Izvinite.
U redu je. -Dobro si? -Idem da nađem Moris.
Pa se vraćam. -Hvala, Fern.
Dobro si?
Sramota me je. -Sramota? -Što sam plakao.
Nemoj da te je sramota zbog toga.
Obično ne plačem toliko. -Nije strašno.
Ljut si na mene?
Možeš li da dovršiš knjigu?
"Da bi posetio Zemlju, moraćeš da se rodiš kao ljudsko dete.
U početku, moraćeš da naučiš da koristiš svoje novo telo.
Da pomeraš ruke i noge, da ustaneš."
"Zvezdano dete" od Kler A. Nivole.
"Naučiš da hodaš i trčiš, koristiš ruke.
Da proizvodiš zvuke i formiraš reči.
Polako, naučićeš da se brineš o sebi.
Ovde je mir i tišina,
ali tamo, boje, osećaji i zvuci će te stalno preplavljivati.
Videćeš razne žive stvari,
biljke i životinje, izvan tvoje mašte.
Ovde je uvek sve isto,
ali tamo, sve je u pokretu,
sve se uvek menja.
Uronićeš u reku vremena Zemlje.
Imaćeš mnogo toga da naučiš,
i mnogo toga da osetiš.
Zadovoljstvo i strah, radost i razočaranje,
tugu i čuđenje.
U svojoj zbunjenosti i oduševljenju, zaboravićeš odakle si došao.
Odrašćeš, putovati i raditi.
Možda ćeš imati decu, čak i unučiće.
Vremenom ćeš pokušati da daš smisao
tom srećnom, tužnom, ispunjenom, praznom,
stalno menjajućem životu.
A kada dođe čas da se vratiš svojoj zvezdi,
možda će ti biti teško da se oprostiš
od tog neobično lepog sveta.
Jebem ti knjigu.
Plačeš. -Ne plačem. -Plačeš.
Sto posto plačeš. Eto vidiš, plačeš!
Istina je.
Sve zaboravljamo.
Ja ne, ti da. Glup si.
Imaćeš mutna sećanja na celo ovo putovanje.
Ne lupaj, molim te. Ti si najgluplji glupi čovek.
Ikada. Imaš manji moždani kapactitet
nego pokojnik.
Sram te bilo, tamaniš odreske a mami si kenjala zbog toga.
Jesam.
Ne mogu da verujem. -Bože, to malo govno
mora da nauči da čuva tajne.
Zašto si još budan?
Dobro pitanje. Toliko sam iscrpljen da ne mogu da zaspim.
Reći ću ti nešto što kao majka nećeš razumeti,
ali moraćeš da mi veruješ.
Posvetiti mu se i raditi u isto vreme je propast.
Pa ga sutra na vodim na paradu o kojoj mi je Sani pričala.
Dobro ti ide.
Bio je miran k'o bubica, zaslužio je razonodu.
Iako me stalno zapitkuje zašto ne razgovaramo.
Strava. Sviđa mi se mali.
Šta si mu rekao?
Očigledno neku glupost.
Nije ti dopustio da se provučeš sa tim, zar ne?
Nije. Ne znam više šta da radim.
Ponestaće mi gluposti.
Pa, mogao bi da mu kažeš istinu.
To zvuči zabavno. Reći devetogodišnjaku istinu.
Koji deo?
Onaj kad sam zabrljao sa tobom i Polom,
i upleo se u nešto što ne razumem?
Da, to je dobar početak.
Ili deo kada je mama umrla,
a razna čudna sranja su se izdešavala među nama?
Ta čudna sranja nas prate čitav naš život.
Čitav život, bogami.
Ili je bilo kada me je Luiza ostavila,
i sve se raspršilo?
Ovo je prvi put da to kažeš.
Koji deo?
Celokupno.
Džoni!
Dobro sam.
Jesi li dobro? -Dobro sam.
Dobro sam. -Stani, Džoni!
Samo polako.
Nisam te ispustio? -Dočekao sam se.
Bravo. Ne znam šta mi bi.
Zamantalo ti se. -Molim?
U redu, zamantalo mi se.
Možda ne bi trebalo više da pričamo o tome,
jer sam se obrukao.
Nisi se obrukao!
Mora da si se presekao od straha.
Jok.
Stvarno?
Bio sam dobro.
Mislim da nisam bio dobro, a nisi ni ti.
Posedujemo zonu otpornosti.
Kada izađemo iz te zone, možemo da meditiramo.
Misli na nešto što ti donosi radost.
Kada si istresiran, služi se ovim tehnikama.
Lupkanje po ramenu, bacanje kamenčića.
Dodirivanje prstiju.
Ili svesno disanje.
Ili ga otresi.
Neverovatno je. Hvala.
Misliš da smo slični?
Nema šanse.
Jesmo.
Jesmo, jesmo. -Nismo.
Da, da, jesmo. -Nismo.
Nismo, bre!
E, pa, hoću da budemo. -Ja ne padam u nesvest kao ti.
Znam da mnoga deca drobe
da dolazi smak sveta. Svet neće nestati.
Samo mislim da neće biti tako čist.
Otežano ćemo se kretati, disati, i tako to.
Puno ti hvala. Bilo je zabavno.
Jesi li nekad razmišljao o budućnosti?
Da. Ono što planiraš da se desi,
to se ne desi.
Stvari koje ni u ludilu ne veruješ da će se desiti.
Ti samo moraš da...
Ajde, ajde, ajde,
ajde, ajde, ajde.
Zaspao je.
Pune dve noći je spavao, kao reakcija na lekove.
Doktori kažu da će biti pušten na kućno lečenje.
Malopre mi je rekao da ide kući. - Jeste, a?
Kako ti guraš?
Ne znam. Dobro, valjda.
Hoćeš li sada da javiš Džesiju?
Da. Džoni, hvala ti do neba.
Okej. Džesi, traži te mama.
Ćao, zlato, kako si mi?
Dobro sam.
Slušaj, tati je bolje.
Doktori će nastaviti da mu pomažu,
ali mu je dovoljno bolje da može kući.
Tako da ću doći po tebe, u redu?
Odvešću Mouzesa kući
i ukrcavam se sutra na prvi let.
Pucam od uzbuđenja da te vidim.
Džesi? -Uzmi telefon!
Dušice, jesi li tu?
Ne moraš da me pratiš u stopu.
Ajde, bre.
Dobro sam.
Ma, nemoj?
Ne možeš da budeš dobro.
Ali dobro sam.
Pazi, kad izađeš iz zone,
te zone otpornosti...
U redu je ne biti dobro.
Recimo, možeš da budeš
besan i tužan,
izgubljen i zbunjen,
i to je sasvim u redu.
Ali, dobro sam!
Sve i da nisi dobro,
možeš da divljaš, da praviš scene,
možeš da urličeš i sve bi bilo u redu. -Dobro sam!
To bi bio razuman odgovor!
Nisi dobro. -Dobro sam!
Ja nisam dobro! -Ja jesam!
Ja nisam dobro i to je potpuno razumno!
Ajde, bre.
Nisam dobro! -To ti pričam.
I to je potpuno razuman odgovor!
Ovo je zeznuto i nema smisla!
Ovo je zeznuto i ima smisla!
Kako nešto ovako zeznuto može da ima smisla?
Usrano je!
Da li se smeješ ili plačeš? Nisam siguran.
Želim da imam prikladnu reakciju.
Dođi.
Daj da te vidim. Smeješ se?
Je li to osmeh? Je li to tvoj glupi široki osmeh?
Jesi li dobro? -Jesam.
Hoće li ti se zamantati?
Ne.
Lupkam se po ramenu, dodirujem prste,
bacam kamenčić. Zašto bacaš kamenčić, kad smo kod toga?
Misliš da ću biti kao tata kad porastem?
Bićeš bolji. -Zašto?
Zato što si... Ne znam. Bolje poznaješ sebe.
Mama te je naučila da izraziš osećanja.
U velikoj si prednosti, veruj mi.
U prevodu, bolje izgledaš.
Samo nešto blebećeš. -Samo blebećem.
Budi smešan, zarez, kad možeš, tačka.
Šta je to? -Tata mi je to govorio.
Stvarno? To je smešno.
Mama!
Ćao, narode.
Treba da unosi proteine u svakom obroku,
i bez buljenja u telefon radnim danima.
Samo vikendima, i to na po sat vremena. Važi?
Volim te.
Jesi li ikad razmišljao o budućnosti?
Ono što planiraš da se desi, to se ne desi.
Desi se ono što najmanje očekuješ.
Moraš samo da...
ajde, ajde, ajde...
Džoni, Džoni, Džoni...
Džoni je malo čudan.
Stvarno je zabavan.
Zasmejava me.
Smešan je dok se rve.
On je možda moj najbolji drug,
jer on ima samo dva...
On ima samo dva druga, ali je možda moj najbolji drug.
Ne znam.
Spreman?
Ćao, Džesi, ovde Mocart,
tvoj napeti i preterano emotivni ujak.
Kada sam ustao, slušao si ludu opersku muziku.
Iznenadio sam se kada ti je mama otišla,
ali tebi to nije smetalo.
Naprosto si me...
...prihvatio.
Pokazao sam ti svoj diktafon, ali nisi hteo da te intervjuišem.
Snimao si plažu i zvuke okeana.
Morao sam da se vratim za Nju Jork, i pitao sam te da pođeš sa mnom,
rekao si da bi to voleo.
I nisi mogao da zaspiš, pričao si kao navijen,
imao si puno toga da kažeš o svemu i svačemu.
Nikad nisam mogao da te stvarno sprečim,
pokušavao sam, a voleo bih da nisam.
Sada vapim da čujem tvoje otkačene misli
i kul ideje.
A onda kad smo ležali na krevetu pitao si...
Hoćeš li se sećati nečeg od ovoga?
Možda.
To su naše anegdote sa spavanja.
Rekao si da ih se nećeš sećati.
Ne, rekao sam da ih se ti nećeš sećati.
Ja hoću.
Ja se neću sećati?
Rekao sam: "Nadam se da hoćeš."
Joj, kako si samo iznervirao.
Dodao sam:
"Podsetiću te svega."
(IMA JOŠ)
Misliš li da je lako razumeti svoja osećanja?
Imaš li pristup njima?
Sve što imam je što znam da sam bezbedna.
Šta te čini bezbednom?
Potičem iz porodice kojoj je stalo do mene.
Imam i društvo kojem je stalo do mene
i sve to.
Pri odgoju svoje buduće dece uzela bih u obzir
kako su moji mene vaspitavali.
Razgovarala bih sa njima o njihovim potrebama,
i šta misle da bi bilo najbolje za njih.
Stavila bih im do znanja da mogu otvoreno da razgovaraju sa mnom.
Ne bih im to rekla onako u prolazu,
kao što to roditelji nekad znaju.
Hoće to da ide na živce i onda...
Ponekad je zastrašujuće pričati sa ljudima.
Jer nikad ne znate šta će reći.
Ako bi supermoći postojale, koja bi tvoja bila?
Ne znam, mislim da ne bih nikad upotrebila supermoć.
Bila bih ja, to bi bila moja supermoć.
Iskoristila bih je da pomažem na načine
na koje nikada ranije nije učinjeno.
Šta je sa tobom, London, šta je najgore što ti se desilo?
Verovatno činjenica što se zbog mog gadnog karaktera
svađam sa bližnjima ili činjenica da
ću možda morati da operišem zub kad porastem...
Možda se čovečanstvo okonča,
ljudi prestanu da postoje.
Ovaj, ne znam da li je to dobro ili loše.
Želim da svi budu ljubazni jedni prema drugima,
Zašto bi nanosili zlo drugom?
Ne bi li radije bili srećni, nego besni?
Zašto ne bi bili složni?
Opiši mi odrasle.
Šta je po tebi odrasla osoba?
Odrasli moraju da zarade pare i otplate studentske kredite.
Uzbuđuje me što znam
da mogu da napravim svet boljim mestom.
Tužno je što ja sa svojih 14 godina razmišljam o tome...
Razmišljaš li o tome šta se dešava nakon smrti?
Prema naučnicima
prestajemo da razmišljamo, tela nam se raspadnu,
te život teče dalje bez nas.
Ali zašto bi bili stvoreni samo da umremo?
Verovatno ne postoji razlog, ali ko zna, možda i postoji.
Nekako, ne znam. Nisam sigurna.
Deca su slobodoumna.
Odrasli ograničeno razmišljaju.
Razumete šta hoću da... -Uf, teško je.
Verovatno mešavina čitanja misli i letenja.
Čitanje misli, jer ako je neko tužan,
neće vam reći razlog.
A ja sam ti malo...
ta vrsta osobe koja malo...
Navodno, naučna istraživanja,
ne kažem da je ovo sto posto tačno,
ali sam tako čula, da mozak
izbacuje stara sećanja zbog novih.
Osećam da postoje dve vrste Amerikanaca,
ljudi koji uvek dobijaju ono što hoće,
i imaju ono što im treba, a tu su i oni drugi
koji moraju da se bore
i naporno rade za stvari koje im trebaju.
Fizički izgled nije bitan,
već ono što je iznutra.
Kao što ne treba suditi o knjizi po koricama.
Tako je i sa ljudima.
Volim da sagledavam stvari sa pozitivne strane.
Volim da razmišljam o novim izumima koji će možda spasiti svet.
Maštam o odlasku u svemir i otkrivanju nove planete.
Možda i osnovati život na njoj. Šta bi mi falilo?
Po čemu se nadaš da češ pamtiti svoje roditelje?
Po tome da su uvek bili tu za mene,
da su me uvek voleli...
Svako veče joj poželim laku noć,
stalno joj govorim da je volim,
onako, iznenadno, i ona to isto radi.
Jako smo povezane.
Ako bi supermoći postojale,
koja bi tvoja bila? -Sposobnost da zakrivim prostor-vreme.
Da si ono što veruješ da je dobra osoba,
i pitaš nekog u koga veruješ: "Mogu li da se reinkarniram
u, ne znam, tigra?"
Ako si dobra osoba, oni će reći:
"Da, budi tigar, slobodno."
Mislim da kad umremo ne osećamo ništa.
Sva sećanja se gube.
A onda samo... vidiš belo i postaneš beba.
Rodiš se i ponovo započinješ život.
Ne znam ni sama, nikada nisam bila mrtva.
Sedi, zatvori oči,
i probaj da nađeš sebe.
To je ono što moraš da uradiš,
da bi znao šta želiš.
Pronađi način da se osećaš ugodno u pronalaženju sebe.
Moraš da pronađeš pronalaženje.
Prevod i obrada: Admir Destani (Datrtanjan)