Сьогодні в нас у гостях Летиція Райт.
-Клас. -Клас.
-Я її обожнюю. Вона крута. -Найкраща.
Це чудово.
Тамара Лоренс.
О боже. Надін Маршалл.
Джоді Мей.
Та ну! Трева Етьєн.
Ага.
Майкл Смайлі.
Завжди мене смішить.
-Джек Бандейра. -Амара-Дже Сент-Обін.
І нарешті ми.
Іва-Аріанна Бакстер та Ліа Мондесір-Сіммондс.
Навіть імена неймовірні. Прекрасні дівчата.
Знаю.
«Мовчазні близнючки».
ТЕЛЕФОН
Перевірка. Раз, два.
Вітаємо, з вами радіо «Ґіббонс»
Ґіббонс, Ґ-Ґ-Ґ-Ґ-Ґіббонс
Ґіббонс, Ґіббонс, Ґ-Ґ-Ґ-Ґ-Ґіббонс
Зараз п'ята ранку.
Ми ваші ведучі, Джун та Дженніфер,
і з вами передача
«Насущна правда життя».
Сьогодні ми обговоримо процес розлучення.
Так, прощатися завжди важко.
Безболісно зробити це складно, але все ж можливо.
Навіть зі Скорпіоном.
Ні, не одружуйтеся з ними.
Краще подумайте про Терези. Вони ввічливі та уважні.
Страждання чоловіків.
Чоловіки від нас шаленіють і підносять жінок до небес.
І застрягають в отруйному павутинні страждань,
де їх оточує лише гнів та відчай.
Можливо, так ви запам'ятаєте,
що чоловіки ненавидять жінок, але не можуть без них жити.
Любов може бути настільки сильна,
що ви зненавидите цю особу
і водночас бажатимете їй смерті.
Схоже, любов буває й руйнівною.
Ідемо далі. Зараз ми перервемося
на «Hot Love» від гурту «T. Rex».
Те, що треба, в обід понеділка.
Дивися, скільки дзвінків. Нас люблять.
Так!
Ідіть вечеряти.
Я – ТИ І Я МИ
Ти програла.
А от і ні.
Програла.
Неправда!
Правда!
Ти поворухнулась.
Я перемогла. Ти програла.
Брехуха.
Я не ворушилась.
Ти програла.
...у змаганні. Альбом «Fleetwood Mac» від «Fleetwood Mac» і «I'm So Afraid».
Запрошуємо Джефа Воллера, який виграв нашу футболку...
Поки хочеш бути сама, ніколи не будеш щаслива.
Я вдома. Як ви тут?
Обрі, насип собі вечерю сам. Я міняю Розі підгузки.
Як минув ваш день, дівчата?
-Як школа? Добре? -Девіде, Ґрето, спустіться.
Так. Іду.
Гарна в нас сьогодні вечеря? Так, треба тарілки.
Усе доїдайте, дівчата, добре?
Девіде, візьмеш слухавку?
Люба, хочеш горошку? Так?
Хочеш горошку, мила?
Так. Мама тобі покладе.
Ось так.
Задавали щось додому?
Ні?
Я не чула відповіді.
Ґрето, облиш.
Пора вже вбити їм розуму в голови.
З М'ЯЧЕМ НЕ ГРАТИ ЖОДНИХ ВЕЛОСИПЕДІВ
Один на шість – шість.
Два на шість – 12.
Три на шість – 18.
Чотири на шість – 24.
Бу!
Ковтай!
Ми закінчили, Кетрін Дженкінс. Можеш іти.
Далі, будь ласка.
Тобі треба буде трішки потерпіти, зможеш?
По черзі.
Дуже боїшся?
А ти?
Страшно?
Лікар Ріс вважає, що школа тут безсила.
Прошу вас, зрозумійте, у мене 1500 учнів.
Мені вистачає й просто проблемних дітей.
Мені ніколи возитися з тими, хтось узагалі не йде на контакт.
Ми нічим їх не образили.
Усе було добре.
Вони сміялися.
І розмовляли. Але з часом усе менше й менше.
І незрозуміло чому. Нічого поганого з ними не траплялося.
Ви ж родом з Барбадосу?
Так.
ВПС переселили нас до Британії.
Я авіадиспетчер.
Нам порадили віддати їх у звичайну школу, містере Девіс.
Сказали, що з віком це минеться.
Їм потрібна хороша освіта.
Потрібна школа.
У себе вони говорять постійно. Вони просто соромляться.
Місіс Ґіббонс, зрозумійте.
Поки вони мовчать, у нормальній школі їм не місце.
Ми переведемо дівчат на спеціальне навчання.
Вони ще заговорять.
Виходьте.
Дівчата, ходімо. Почнете все спочатку.
Привіт, Джун. Привіт, Дженніфер.
Мене звати Тім Томас.
Я ваш учитель.
Гаразд.
Я записав для вас кілька питань.
І лишив місце для відповідей.
Але якщо не захочете відповідати
чи не сподобаються питання,
то не соромтеся, так і кричіть:
«Містере Томас, ваші питання – сміття».
Добре?
Двері я зачиню.
Як вам нова школа?
У вас є якісь захоплення?
Любите котів?
Яку музику слухаєте?
Що любите робити у вільний час?
Як би ви описали свої характери?
Гей!
Чорномаза.
Який ваш улюблений предмет?
Що ви більше любите: сонячну погоду чи дощ?
Дженніфер, Джун, у вас були домашні улюбленці?
Рожево-чорний Перкінс і Поллі
Двоє папуг, що не знали горя
Але Перкінс помер, і плаче Поллі тепер
Нещасний Перкінс і Поллі
Рожево-чорний Перкінс і Поллі
Двоє папуг, що не знали горя
Але Перкінс помер, і плаче Поллі тепер
Нещасний Перкінс і Поллі
Були собі двоє папужок, яких виростили для життя в зоопарку.
Щодня в зоопарк приходили люди й дивилися на папужок.
Іноді папужки сміялися з балакучих людей,
а іноді й самі про щось розмовляли.
Люди майже цілий день стояли біля клітки
й слухали, що говорять папужки.
Людям здавалося трохи дивним,
що папужки розмовляють, як люди.
Папужок звали Поллі та Перкінс,
і вони часто говорили про те, як мріють повернутися на Батьківщину.
Іноді вони просили відвідувачів відчинити клітку й випустити їх.
Але люди зазвичай просто сміялися, думаючи, що папужки жартують.
Деякі з дітей, які дивилися,
просили батьків забрати папужок додому.
Іноді, перш ніж батьки встигали їм відповісти,
хтось із папужок казав: «Ми не продаємося».
І тоді другий папужка повторював.
«Ми не продаємося».
«Я дуже велике цабе. І ви будете моїми».
«А от і ні. Нікуди ти нас не забереш».
«Заберу».
«Не забереш. Іди геть, геть».
«З вас вийде дуже, дуже смачний обід».
«Ні, ти нас не з'їси. Ми несмачні».
«Я вас заберу».
«Ні. Іди геть.
Не треба. Не забирай нас.
Ні!»
«Я куплю ваші печінки за 300 фунтів,
а ваші серця – усього за один, і тоді все це з'їм.
Вони будуть смачні, соковиті й теплі.
Я рухаюся, ти повторюєш.
Я повторюю, ти рухаєшся.
Ти рухаєшся, я рухаюсь.
Я повторюю, ти рухаєшся.
Дівчата, у вас чудово виходить.
Ти і я, ми. Повтори або помри.
-Ну ж бо! -Дженні!
Дженніфер, нащо ти це зробила?
-Ціла? -Як ти?
Дженніфер, навіщо ти це зробила?
Перейду одразу до справи.
Якщо вам є що мені сказати,
то краще зробіть це зараз.
Розумієте, я...
Думаю, ви погано одна на одну впливаєте.
Тому, можливо, варто на якийсь час вас розлучити.
Одну з вас ми переведемо до лікаря Флойда –
це недалеко звідси, а інша залишиться тут.
Що думаєте?
Нічого не скажете?
Гаразд. Я...
Я вас покину,
а ви вирішіть, хто де буде.
Добре?
Я буду неподалік.
Хай кілька хвилин подумають.
Ненавиджу тебе!
Ти ніхто!
-Ти Дженніфер! Ти – це я! -Припиніть!
І не помітиш, як повернешся додому, Джун.
Разом назавжди, довіку.
Разом назавжди в тиші.
Ти і я.
Я і ти.
Вставай, Джун.
Зроби це заради себе.
Заради нас.
Заради мене.
Заради обох.
Будь ласка.
-Гей! -Дженніфер!
Дженніфер, стій!
Дженніфер, зупинись!
Гей! Іди сюди!
-Повернись. -Годі, Джун.
Досить.
Я привіз Джун.
Добре.
Срібно-білий сніг вистеле поріг
Кличе у світи серпантин доріг
З Різдвом, цуцику.
Прийдуть гості.
Посидьмо з ними.
Поїмо з усіма.
Що скажеш?
Треба підібрати момент.
-Ґлоріє, усе таке апетитне. -Дякую.
Девіде, принеси сік.
Марку, склади подарунки отам.
Стань-но там. Хочу подивитися на дитинку.
Ти подивися. Диви, яка.
-Лише те й роблю. -Іди теж поглянь.
Подивися на нового родича.
Гарна, правда? Дивися.
Оцей.
Подарунки покласти під ялинку чи на стіл?
-На стіл. -Добре.
І...
що як то майбутня вегетаріанка, а я зробила їй індичку? Хай буде?
Так.
Отже, тут у нас уся родина.
Це в нас мама...
тато,
Люсі, Сюзі й Божевільна Тельма.
Отже, заходимо у вітальню й кажемо...
-З Різдвом. -З Різдвом.
Я трохи спізнилася, але я тебе наздожену.
Тоді трохи швидше.
-З Різдвом. -З Різдвом.
Не хочеш піднятися нагору й показати її близнючкам?
Вони будуть раді її потримати.
Школа ж відмовилася від них, що вони тепер роблять?
Займаються музикою, читають.
Отже, усе те саме.
Ні.
Ні. Сходи нагору.
Власне, вони, схоже, зробили для неї ляльок.
Девіде, бракує однієї виделки.
Зараз.
Якого біса?
І принеси тарілки.
Добре, несу.
Гей.
Близнючки.
Я принесла Гелен-Марі.
-З Різдво... -З Різдво...
З Різдвом.
Я принесла Гелен-Марі.
Хочете потримати?
Мама каже, у вас є подарунок.
Джун?
Дженніфер, що в тебе в руці?
Це для Гелен-Марі?
Це мило.
Я ж намагаюся.
Хоч слово сказали б.
Отак?
Усе життя ви були моїм ярмом.
І ганьбили всю сім'ю.
Можете й далі гнити тут.
У своїй брудній кімнатці серед стосів зім'ятого паперу й недоїдків.
Це була моя остання спроба.
З мене годі.
Марку, ми йдемо.
-Що сталося? -Ми йдемо.
Близнючки щось сказали?
Так, мамо.
Сказали: «З Різдвом. Мир на Землі. Дуже тебе любимо».
Господи.
Ґлоріє, не плач. Усе гаразд. Усе добре.
Після Різдва над родиною Палленберґів зібралися чорні хмари.
Джон Делрой Палленберґ
був хірургом, і його дружина, Мішель Делрой Палленберґ,
уже втратила двох дітей через вроджені вади серця.
На жаль, їхній останній дитині, Вейну Шейну,
теж діагностували хворобу серця
й дали всього два тижні життя.
Щоб урятувати сина, лікар Палленберґ зважився на відчайдушний крок.
«Мішель, ми обоє хочемо, щоб наш син жив, правда?»
Мішель кивнула й каже: «Так, Джоне, хочемо».
«Отже, Боббі займе його місце.
Це єдиний шанс, інакше наш син помре».
Мішель якийсь час дивилася на Боббі.
Погляд у його великих карих очах був якимось стурбованим,
наче він зрозумів щось і з цікавістю чекав, що ж це буде.
У кімнаті запанувала важка тиша,
серед якої в тіні наростав шепіт усе більшої таємниці.
Школа письма.
«На заочному курсі творчого письма
ви не тільки покращите літературний стиль, але й навчитеся продавати свої історії».
-Дженні. -Стій, зачекай.
Вступний внесок – 89 фунтів.
Де ми їх візьмемо?
Тут написано: «Щоб вас зарахували, ось про що писати не слід.
Редактори, як такі, недолюблюють п'яниць, божевільних, наркоманів,
повій та авторів, скалічених чи потворних головних героїв,
неприємних дітей та підлітків, які курять і п'ють.
Ще редакція неприхильна до психлікарень і серйозних чи невиліковних хвороб.
Похорони – теж табу».
Не проблема.
ЦЕНТР ЗАЙНЯТОСТІ
Номер соцстрахування, ім'я та адреса.
Ось ваша допомога.
Дивись.
Там старенька Джулі,
знову за нами стежить.
Я бачу, що ти бачиш.
Іди собі.
Тут кохання твого життя, Дженні. Листоноша.
Він з посилкою?
Дженні, дивись!
-Приїхало? -Так.
«Мистецтво спілкування».
ДРУКАРСЬКА МАШИНКА
Діставай.
Як відкривається?
Натискай і піднімай.
-Ми тепер автори. -Ми тепер автори.
Написано, нашу заявку прийнято, і нам надано знижку 33%.
Ми обидві – учень 8201.
Здача першого завдання за чотири тижні.
Знадобиться більше чорнил.
ДО ЧЕТВЕРТОЇ ОБІД НЕ НЕСІТЬ. МИ ПРАЦЮЄМО.
Що на мене чекає сьогодні?
Відчуття, наче я пливу в басейні.
Біля моря, яке дістає мені до ніг.
Я відчуваю приємний солоний запах.
Солона вода омиває мої ноги.
Вона стікає з моїх очей.
І опадає на мої холодні тонкі руки.
Що на мене чекає?
Я можу дотягнутися рукою до зірок.
Я бачу Юпітер, Венеру
і всю галактику.
А потім помічаю Землю.
І бачу, що чогось бракує.
Бракує мене.
Самі тільки відмови.
Усі.
Друга відмова з «Fontana».
А з Бі-Бі-Сі написали, що не читають невідомих авторів.
Звісно, наші історії їм не треба.
Щоб написати щось хороше, треба емоції.
Треба натхнення.
Відчути щось більше.
Треба любов.
Романтика.
Дай мені.
МОЄ СЕРЦЕ ТВОЄ, ВЕЙНЕ
ВОСКОВИЙ КРЕМ ДЛЯ ВЗУТТЯ КОРИЧНЕВИЙ
-Тут? -Наче.
Скільки грудей.
Джун. Дивись.
Ого.
Він зберіг наші сигарети.
Дивись.
ЛЮБИЙ
Він такий романтик.
Мій американський коханець.
Дженні!
Гей!
Стійте!
Звідки ви, з військової бази?
Вони налякані, Джордже.
Прийшли до когось із хлопців?
Вони ще ті шибайголови.
-Вейне! Пішов ти, засранець. -Відсмокчи, придурок.
А ви що тут робите?
Де ви були?
Вас відрахували зі школи?
Гей.
Були колись під кайфом?
Гей, дай сюди.
Бери. Ось так.
Готова, Дженніфер?
Давай. Не бійся. Вдихай.
Отак.
Трохи розслабишся.
Молодець.
Джун.
Давай теж.
Отак.
Вдихай.
Молодець.
Ви просто дві скажені сучки.
Глибокий вдих.
Добре?
-Їй подобається. -Ага.
Джун народилася о восьмій,
а я – о восьмій десять.
Ось чому я – хороший, упевнений...
Хороший, упевнений Овен. А зверху – баран.
Вона буває дуже непередбачуваною, зовсім як Овни.
Не вірю, що ви вмієте говорити.
-Уміємо. -Уміємо.
Ми багато чого вміємо.
А я – Терези.
-Ну звісно, Терези. -Ну звісно, Терези.
І що про мене розкажете?
Що кажуть зірки?
Може, що в мене величезний член?
-Ні. -Ні.
У квартирі стояла атмосфера самотності,
наче на сонному кладовищі.
Звук гудіння холодильника
змінився на важке зітхання,
коли Престон відкрив його, щоб дістати банку «Пепсі-Коли».
Задзвонив телефон.
Престон зупинився, а його серцебиття прискорилося.
З тривогою він подумав про Пеґґі.
Їх розділяв мільйон кілометрів.
Алло?
Престоне, це ти?
Голос Пеґґі врізався йому у вуха.
Ми лишаємося в Малібу. Чуєш?
Я тебе кохаю. Але приїхати не зможу.
Я маю тобі дещо сказати, Престоне.
Ми лишаємося в Малібу. Чуєш?
Я тебе кохаю. Але...
Біль оглушив його.
Він не встояв на ногах...
а телефон упав поряд.
Він летів униз, крізь порожній чорний тунель,
наче ракета у відкритому космосі.
Банка «Пепсі-Коли» завертілася в повітрі й полетіла в його бік.
Вона теж упала.
Твій спалах натхнення не значить, що твої книжки будуть кращі за мої.
Ти просто заздриш.
Ти нездара.
Учорашній сон...
Ого.
Так!
Дженні, «New Horizon» видадуть мою книжку за 80 фунтів на місяць.
Мені знадобляться виплати.
Мені теж треба ці гроші для книжки – вона точно вистрелить.
Ти про що?
Ти пишеш дурню, яка нікому не треба.
Не ображай мене!
Слухай, для мене це важливо. Почитай! Ось!
А мені що з цього?
Ну, коли твою книжку справді приймуть,
я віддам тобі всі свої гроші.
Прошу.
Ура!
Добре. Передусім треба зробити професійні фотографії.
Гаразд? Давай. Усміхайся.
Ходімо вниз.
Ідеально.
Добре, тепер поверни обличчя так.
-Убік? -Так, дуже професійно.
-Добре, але... -Ти неперевершена.
Дивися, щоб я не здавалася гладкою. Обличчя не широке?
Усе чудово.
Усміхайся.
Добре.
Ні.
О боже, ні.
Ні. Це жахіття.
-Ця гарна. Глянь, яка усмішка. -Що я тут роблю?
Що це? Навіщо ти сказала мені це зробити?
А на цій композиція погана.
Дарма я нехтувала дієтою.
-Глянь сюди. Отут. -О ні.
До таких гладких музи не ходять.
...і нарешті Майкл Гаймс з Орчард-Роуд 11 в Даґенгемі, Ессекс.
Щиро вітаємо. І особисто я вважаю, панове меломани,
що це його найкраще виконання за весь час.
Отже, Боб Ділан, альбом «Desire»,
а пісня називається...
Візьми.
Лишайся тут, Джуні Джун.
Не рухайся.
Один із найкращих днів у моєму житті.
У мене був секс до шлюбу.
Крові було море. Пробач мені, Боже.
Твій друг, Дженні.
Так.
Тобі щастить.
СТАРША ШКОЛА ВІРДЖИНІЇ
Сьогодні твоя черга, Джуні Джун.
Так.
Я знаю, що ти досі вірний мені.
Думаєш?
ВЕЙН
Так.
У нас більше спільного.
Ми обоє маємо полум'яний, бойовий дух.
І загадкові особистості.
Ми могли б разом скоїти злочин.
-Пішла б на крадіжку? -Так.
Так?
Грабувала б людей?
Так.
Ти смішна, коли куриш.
Улаштуємо разом пожежу?
-Так? -Авжеж.
О так.
-Що? Ні, Вейне... -Що таке?
-Перестань. Поверни. -Готова?
Стій! Ні, не треба!
Джун, ти це бачиш?
Джун!
Не дивися так на мене.
Злізь з мене!
Вибач.
-Навіщо ти це зробила? -Вибач.
Я люблю тебе. Вибач.
Я теж тебе люблю.
Вибач мені.
Вибач. Я люблю тебе.
Я дуже тебе люблю. Вибач.
Вибач.
Я люблю тебе. Вибач.
Не давай йому так поводитись.
Вони йдуть назад,
і там, на сходах собору, їх уже чекають, щоб бурхливо привітати.
А надворі їх зустрічають сонце та дзвони...
...любов у повітрі можна відчути фізично...
Дзвони вторують натовпу.
Пішов з нашого життя,
наче хвилі від берега.
Я не відчуваю потягу до сексу,
але не уявляю життя без романтики.
Уже немає вороття в порожні дні, коли ми ще не знали кохання.
Де сірники, які ти вкрала?
-Алло? -Що у вас сталося?
Ми хочемо де в чому зізнатися.
Як вас звати?
Ми спалимо весь Гейверфордвест дощенту.
Ми готові сісти у в'язницю.
-Як вас звати? -Що?
Питає наші імена.
Вейн і Карл. Ось вам імена.
-Вейн і Карл! -Де живемо, теж сказати?
Сказати нашу адресу? Ось вам клята адреса!
Ходімо.
Іди за мною.
Сюди.
Майже прийшли.
Ходімо. Обережно, машина.
Пішов ти, козел!
Дженні.
-Поліція, швидка чи пожежники? -Поліцію, будь ласка.
Я хочу зізнатися.
Ми спалили склад тракторів у Гейверфордвесті.
Так, ми зараз там.
Спробуйте нас зловити.
Дженніфер Лоррейн Ґіббонс,
вам висунуто такі звинувачення:
ви разом зі співучасницею
незаконно проникли в будівлю,
вкрали 25 олівців, пару навушників,
електричний годинник,
пару ножиць та пачку пластиліну,
загалом на суму 40 фунтів 50 пенсів.
У період між 15 і 18 жовтня 1981 року
в Гейверфордвесті, графство Дівед,
ви знову незаконно проникли в будівлю
і вкрали напої та їжу,
загалом на суму 5 фунтів 24 пенси.
А 20 жовтня 1981 року
без жодних законних підстав ви вчинили підпал на складі тракторів.
Дженніфер Лоррейн Ґіббонс,
ви визнаєте себе винною чи ні?
Вам, Джун Елісон Ґіббонс,
висунуто ті самі звинувачення.
Ви визнаєте себе винною чи ні?
Лікарю Гамільтон, дякую, що прийшли сьогодні на суд.
Не могли б ви представити суду вашу оцінку
душевного стану підсудних, зважаючи на результати обстеження?
І якщо маєте, будь ласка, поділіться своїми рекомендаціями.
Мій професійний висновок такий: обидві підсудні душевнохворі.
Це психопатія. І відхилення від норми достатнє,
щоб бути підставою для ізоляції та лікування.
Тому я заздалегідь домовився з лікарнею «Броадмур».
А в «Броадмурі» створено умови, яких потребують пацієнти їхнього віку?
У «Броадмурі» нечасто опиняються такі юні пацієнти.
Проте, якщо порівняти зі слідчим ізолятором,
то в «Броадмурі», крім терапії, у них буде більше свободи.
Зокрема передбачається й робота над навичками спілкування.
Також ми підтримуємо в лікарні атмосферу поселення.
Там є сади,
Є перукарі
і чудові вбиральні тощо.
Спортзали, щоб пацієнти могли тримати себе в тонусі.
І навіть є басейн.
«AUTHOR» НАЙКРАЩІ ПИСЬМЕННИЦІ РОКУ
Якщо така ваша рекомендація, лікарю Гамільтон,
тоді, зважаючи на всю наявну інформацію,
зокрема на те, що вони можуть загрожувати самі собі
і навіть одна одній,
і враховуючи складність прогнозування,
чи вважали б ви за краще, щоб моє рішення було необмежене в часі?
Так.
Близнючкам дали довічне?
ПОЛІЦІЯ
Добре.
Я розібралася.
Джун.
Джун, давай, це наш шанс.
Я вислизну крізь вікно...
а ти зроби канат з рушників
і прив'яжи до кранів в умивальниках.
Джун.
Джуні Джун.
Поговори зі мною. Що з тобою?
Треба тікати, інакше нас перетворять на зомбі.
Ну ж бо, Джун. Отямся.
-Просто зроби, як я... -Пора спати!
Джун Ґіббонс.
«ЗАЛЕЖНИЙ ВІД "ПЕПСІ-КОЛИ"» ДЖУН ҐІББОНС
Ненавиджу тебе. Відьма!
Ненавиджу! Ти руйнуєш моє життя!
Ненавиджу тебе!
Дженніфер! Злізь з неї!
-Іди сюди! -Годі!
Сука!
Джун Ґіббонс.
Привіт, Джун.
Я Марджорі Воллес.
Репортер із «The Sunday Times».
Тобі дозволили прочитати мою статтю про суд?
Я читала твою книжку.
Бувало, читала до четвертої ранку.
Не могла зупинитися.
У тебе виняткова уява.
Престон, який тоне в «Пепсі-Колі» – це неймовірно.
Ти вмієш тримати напругу.
Я хотіла б прочитати ще щось.
Що якби...
ти могла писати...
через мене...
з чого б ти почала?
Мабуть, я почала б...
З нею все буде гаразд.
ЯК ВОНА?
УСЕ ДОБРЕ. ЩОЙНО ЇЇ БАЧИЛА.
ЩОСЬ КАЗАЛА?
Час вийшов.
Вона зараз у реанімації.
Прошу, попросіть їх повернути Джун.
Ми маємо бути разом.
Ні!
Медсестро!
Виродки!
Ні!
Треба це припиняти.
Так не має бути.
Знаю.
Більше жодних бійок.
До виходу моєї нової книжки треба все владнати.
Це буде видатний день.
Ми вийдемо звідси як королеви «Броадмура».
Усі нас знатимуть.
Якщо біля воріт будуть фотографи, помахаємо.
Непогано, га?
Нам слід кинути курити.
Королеви не курять.
Я не знаю, як вас звати.
Дженні.
Деббі?
Що ти робиш?
Рон подарує мені дитинку.
Дякую, Ісусе.
Не спрацює. Мало просто взяти його сперму.
Ти просто заздриш, бо я стану мамою, а ти – ні.
Ти знову взялася за старе.
Що, хочеш утекти з Роном?
Завести сім'ю після моєї смерті?
Він мене замінить.
Дурниці. Ти надто гарна, щоб померти першою.
І що?
Якщо я помру, ти переживеш. Ти сильна.
-Борець. -Ось що ти думаєш?
Ні, я не переживу.
Я б страждала.
-Не спрацює. -Спрацює.
Я дізналася, що він тут за вбивство.
Але каже, що це вийшло випадково.
А мені ще наснилося, що мене задушили.
Хоч би він зробив це не голіруч.
Гей, сьогодні твоя черга їсти.
Добре. Сідай.
-Ну все. -Дякую.
Ні!
Ні, вона невинна!
Ні!
Медсестро!
Вибач, Джун.
Навіщо дівчатам дають седативні? Це ні в які ворота.
Хай заблукали, заплутались, але вони не небезпечні.
-Даруйте, Марджорі. -Ви забираєте їхнє майбутнє.
Вони збирали в пляшку сперму вбивці. Про яке майбутнє мова?
Вони просто вразливі. Письменниці. Самі знаєте!
Марджорі, вони себе не контролюють.
І не схоже, що хочуть.
Коли вони доведуть протилежне, я залюбки їх випишу.
Але це залежить не від мене й не від вас.
І навряд чи це станеться скоро.
Я так цього не залишу.
Нічого рукою не відчуваю.
Я писала вірші.
Я більше не можу писати.
Мені шкода.
МИТЬ ЗА МИТТЮ
НА ПЛЯЖ
Мій розум байдужий до всього.
Я мов порожня коробка від подарунка.
Без обгортки, чекаю, поки викинуть.
Я наче відкинута шкаралупа.
У мені вже немає життя.
Я стала недосяжна.
Мене поглинуло ніщо.
«І як Боббі допоможе врятувати нашого сина?» – спитала вона.
Доктор Палленберґ поглянув на неї з дивним холодом в очах.
У кімнаті запанувала важка тиша,
серед якої в тіні наростав шепіт усе більшої таємниці.
Він легко всміхнувся, узявши її руки у свої.
І поволі він переконав Мішель погодитися з його планом.
Вони зробили зі своєї кухні імпровізовану операційну,
і за допомогою Мішель у ролі асистентки
Джон Палленберґ витягнув з тіла Боббі його серце
і пересадив маленькому Вейну.
Батьки добре берегли таємницю.
Вейн ріс справжнім вундеркіндом, не по днях, а по годинах.
Але коли йому виповнилося сім місяців, Вейн шокував Мішель, сказавши:
«Боббі.
Хочу Боббі».
Його батьки не знали, що відповісти,
адже заради його порятунку Боббі пожертвував життям.
Як ваші справи?
Не хворіємо.
Який у нас вигляд?
Чудовий.
Я маю чудовий вигляд.
А ти, Дженні?
Ти добре харчуєшся?
У мене все добре.
На тому світі наїмся.
Марджорі.
-Ви слухаєте? -Так.
-Я вам дещо скажу. -Що?
Скоро я помру.
Чому ти так думаєш?
Просто знаю.
Близнючки, гарні новини.
Лікар ле Кутюр сказав,
що ви готові повернутися в Уельс.
Серйозно?
Так!
Нас випускають?
Нас випускають.
Нас випускають, Джун. Я ж тобі казала.
Господи.
Сьогодні хороший день: надворі сонячно
й ми бачили двох пташок.
Лишилося кілька тижнів.
Я така рада.
Джун. Це були довгі 11 років пекла.
У чому ви хочете піти звідси? Ми привеземо що захочете.
Може, джинси?
-Спідниці. -Спідниці.
Люба,
піклуйся про себе, щоб була здорова, коли випустять.
Усе буде гаразд, мамо.
Мені майже 30.
Я буду гарніша, якщо наберу ваги?
Усього кілька тижнів.
Не так і довго.
У вас іще все життя попереду.
У тебе теж.
МЕДИЧНИЙ ТРАНСПОРТ
Ми поїхали.
Ми їдемо.
Дженні.
Дженні, ми вдома.
Дженні.
Дженні, прокинься.
Дженні!
-Дженні! -Це така гра?
Ні.
Допоможи.
Що з нею?
Давай.
Дженні.
Дженні!
Дженні.
Дженні!
Дихай, прошу.
Отямся.
Дженні, отямся. Це вже несмішно. Вставай.
Дженні, прокидайся! Це несмішно!
Прошу, отямся.
Дженні, благаю! Це несмішно.
Годі придурюватися. Прокидайся!
Вставай, Дженні!
Дженні, отямся!
Усе добре, Джун?
ДЖУН ҐІББОНС ТА ДЖЕННІФЕР ҐІББОНС
ВЕЛИ ЩОДЕННИКИ, ПИСАЛИ РОМАНИ Й ВІРШІ,
ОКРЕМІ З ЯКИХ ВИКОРИСТАНО У ФІЛЬМІ.
ЇХНІ ТВОРИ ТАКОЖ СТАЛИ ОСНОВОЮ ДЛЯ ПІСЕНЬ ТА АНІМАЦІЙНИХ СЦЕН.
ЗАРАЗ ДЖУН ЖИВЕ САМОСТІЙНИМ ЖИТТЯМ У ВЕЛИКІЙ БРИТАНІЇ.
СМЕРТЬ ДЖЕННІФЕР ТАК І НЕ ЗМОГЛИ ПОЯСНИТИ ПОВНІСТЮ.
Переклад субтитрів: Ілля Скрипка