To pálí!
Vzpomínám si, že máma vždycky chtěla,
abych jí něco vyprávěla.
A já nikdy nevěděla proč.
Možná ji to dokázalo rozesmát.
- A přivedlo na jiné myšlenky. - Tady je!
Pozdrav.
Až mnohem později mi došlo, že příběhy, které jsem jí měla vyprávět,
ani trochu nesouvisely s ní.
Uvědomila jsem si, že ty nejdůležitější příběhy…
vyprávíme sami sobě.
Připraveni?
- Baf! - Bože, ty jsi mě ale vyděsila!
Medvěde, já si tu povídám.
Abrakadabra!
Beo, to je úžasný!
- Ahoj, babi. - Ahoj, mám tě rád.
IMAGINÁRNÍ PŘÁTELÉ
Nevím, jestli jsi ho viděla. Pojď. Někdy mi pomáhá zaparkovat auto.
Měly jsme štěstí, že jsme našly místo, protože takhle k večeru
už všude bývá plno.
Pak musím jezdit pořád dokola
a jsem ráda, když někde vůbec zaparkuju.
Božínku.
Ty schody! Jednou mě…
Tak jo.
Dobrá, jsme tady.
Tak pojď dál. Jen pojď.
Moc se tu toho podle mě nezměnilo.
Až na…
Byl tu minule ten gauč?
Podle mě ne.
Tak jsme tu.
Nevím, proč se tě na to ptám, protože jsi byla takhle prťavá.
Něco jsem pokoupila, protože…
Nemáš třeba hlad? Pokud bys měla…
Tak mi prostě řekni, kdybys ho dostala, protože kuchyně je hnedka tady.
Tak dobře.
A tady
je na židli vyprané povlečení a samozřejmě i vyprané ručníky.
A možná si vzpomeneš, že tu mám něco výjimečného.
Nechala jsem si každý obrázek, který jsi tehdy v létě namalovala.
Sotva jsem držela krok s tím, co se v té tvé hlavěnce honilo.
Babi?
Je mi 12.
Už si nemaluju.
Samozřejmě.
Všechno tohle dám prostě
sem dovnitř.
Tak jo.
Hotovo.
Už bychom měly jít, tvůj táta na tebe bude čekat.
A asi se s ním budeš chtít najíst. Můžeš si dát něco tady. Chceš něco udělat?
Kde mám klíčky? Někde jsem je nechala.
Kde jen jsou?
Hned přijdu.
USMĚJ SE
- Jak vám je? - Dobře.
Zavolám pana doktora a vše s vámi probere.
Jo, dejte mu vědět a uvidíme, co dál.
Jak ses sem dostala? Omlouvám se za ni.
Na tancování teď fakt nemám.
Ale kdybychom tančili, bylo by to pořádný tango, jasný? Chceš?
Tak jo, chce to rozjet. Jdeme na to. Rozjedeme to.
Dva, tři, čtyři, pět, šest.
Ano, to bylo ono.
Do toho. Ano. To je ono.
Co? Grandiózní finále! Snaž se, děvče! Nikdy jsme to netrénovali.
- Díky, porotci. Buďte mírní. - Ano!
Mladým mě udržuje ten potlesk. Beo, toto je Janet. Janet, moje dcera Bea.
Moc mě těší, Beo.
Tolik jsem o tobě slyšela.
Taky mě moc těší.
- Co ti to dali? - Do tohohle?
Magii.
Nechám vás popovídat si. Potřebuješ něco, Beo?
- Dáš si něco? - Dobrý, díky.
Pro mě jen burger. Se sýrem a slaninou. Cholesterolem.
- Tati. - Jo?
Dobrá, má pravdu. Brokolici.
Jen brokolici. Skvělý. A možná vodu. Pardon, bývá zábavnější.
Tak jaká byla cesta?
Promiň, že jsem tě nemohl vyzvednout.
Harriet jindy zkoušet nemohla a je to menší diva.
Tati?
Tohle vážně dělat nemusíš.
A co?
Dělat, že jsem malá.
Život někdy nemusí být jen zábavný, víš?
To je pravda.
Fakt že jo.
Ale snažit se můžeme i tak.
Ale víš ty co?
Máš pravdu.
Život někdy není zábavný.
Jako náš návrat sem.
Připomíná nám to tu mámu, viď?
A možná začínáš mít strach, že by s to mohlo stát znovu.
Ale dobrou zprávou je,
že nejsem máma.
Nejsem nemocný.
Jsem jen rozbitý.
A to se dá napravit.
Podívej se na mě.
Je to jednoduchý zákrok.
A budu v pořádku.
Slibuju.
Dobře.
Ale něco mi musíš slíbit.
Že se tu nebudeš flákat.
Že vyrazíš ven
a budeš se bavit.
Jen si to přiznej.
Jednou z toho bude fakt dobrý příběh.
Z čeho?
Ze života v New Yorku?
Z tvého dětství.
- Později se spolu možná projedeme. - To bych moc rád.
Už moc dlouho jsme se neprojeli. Jsi moc milá a pozorná, Veto.
Počkej na mě, Elwoode. Hned se vrátím.
Tak jo, buď tu jako doma, Harvey.
A je to. Dobrý?
Veta si chce promluvit.
…skoro rok jezdil po Kanadě na skateboardu
a na srdeční choroby vybral přes 14 milionů dolarů.
Najezdil přes 8 000 kilometrů.
Haló?
Co? Ty mě…
Bože.
Panebože.
To není dobrý.
A jde za mnou.
Hej!
Bože, to ne.
Zůstaň dole!
- Počkej! - Bože.
Tolik schodů. Je jich tak moc.
- Nejspíš mě sledovala. - Co tím jako myslíš? Kdy?
- Teď. - „Teď“? Jak to myslíš?
Právě teď. Před chvílí. Protože mě asi…
- Viděla mě. - Co tím myslíš?
Dívala se mi do očí. Bum. A pak jsem běžela a utíkala do schodů.
Ale byla za mnou a přibližovala se. A byla pořád větší a rychlejší a asi je…
Haló?
Odejděte, prosím.
Jen…
Jen jsem chtěla pozdravit vaši dcerku.
Žádnou nemám. Odejděte, prosím.
Dobře.
Nastěhovala jsem se dolů…
a nemám si s kým povídat.
Kdo…
- Kdo je tam? - Omlouvám se, jen jsem…
To jsi ty.
Měla bys jít dolů. Takhle pozdě tu nemáš co dělat.
Ano, paní.
Harvey!
Harvey?
Ahoj.
Ty jsou pro mě?
Vlastně ne, mám je pro tátu.
Dělám si srandu.
Zahrajeme si šachy?
Telka je rozbitá.
- Prosím? - V pohodě, ty za to nemůžeš.
Proto mi máma koupila šachy.
Dámu.
Co se stalo?
Spadl jsem.
Padám často.
Tentokrát jsem si zlomil nohu a…
Kotrč?
Koprč? Ne, že by kodrč?
Kostrák?
Prostě jsem si zlomil zadek.
A taky ruku. Odkud jsi spadl?
Nesouvisející náhody.
Chápu.
Já jsem Benjamin.
- Já Bea. - Bezva.
Co to B znamená?
Nic. Pro mámu jsem byla prostě jen Bea.
To se mi líbí. Prostě B.
- Ráda jsem tě poznala. - Já tebe taky.
Víš, kde mě najdeš.
Pokusil jsem se o útěk… Janet ani slovo. Hodně štěstí jako dospělá! Táta
Ahoj.
Musíš toho nechat.
Nikdy.
Bože. Tolik schodů.
Musíme jít. Okamžitě.
Nikam nejdu. Nalil jsem si…
Je to on.
Bože.
Upřímně? Tohle je naposledy. Úplně.
Promiň, je to moje chyba? Když neuklidíš fotky, najde je.
Neřekl jsem, že za to můžeš.
- Neposlouchám tě. - Promiň.
Nikdy bych ho nenechala…
Ne, zaprvé, je velký. Je obrovský. A zadruhé, všechno ostatní.
Je obří. Jak se tam dostal?
- Nádherný dům. Třeba někdy. - Druhé patro.
Jako bych se tam dokázal dostat.
- Dobře, obejdi to… - Prostě jdi!
Jsi tak neslušný.
Modrousi!
Modrousi?
Tak a dost.
Přísahám bohu,
že pokud mi hned teď neodpovíš,
zmizení bude tvoje poslední…
Ahoj.
A heleme se.
Dobře. Vím, jak to vypadá.
Ale pravdou je, že mě zbožňuje!
Vedeme si skvěle.
Vážně? Prý hodinu brečela.
No tak. To se mi zdá trochu přehnané.
Víš, jak náročné je brečet hodinu?
Vezmi si věci, odcházíme.
Ne!
Nemůžeš mě odvést. Je ta pravá.
Skvěle se ke mně hodí, slibuju.
Mluvil jsi s ní?
Úplně ne. Nešlo to, když pořád brečela.
Přesně. Není to úplně ono.
- Viděla tě aspoň? - Málem.
- Málem? - Rozhodně!
Téměř ti to můžu zaručit.
Myslím.
Co se stalo?
No, uspávala tu svou děsivou panenku.
Zastavila se a vzhlédla.
Něco určitě cítila.
Tak jsem šel pomalu k ní,
a jak jsem se přiblížil…
- Počkat. - Tak…
Co to děláš?
Ne, Modrousi. Nedělej to. Hej. Nedělej to, jasný?
Modrousi, hej.
Přísahám, že už s tebou nikdy nepromluvím. Prosím.
Podívej se na mě. Nedělej to. Prosím.
Ne, to ne!
- Hrajme si ještě! - Skvělý. Jo!
Ahoj.
Bože.
To bych nedělal.
- Co to bylo? - Jen měním desku!
Je fakt nabručený, když mu někdo sahá na věci.
Ničeho se nedotýkej!
Vidíš?
Kdo jsi?
Co tím myslíš? Jsem Modrous.
Jsi fialový.
Jo, byl barvoslepý, takže…
Kdo?
Moje dítě. Vzpomínáš?
- Co? - Zatracená práce, Modrousi!
Jistěže si nevzpomíná. Myslí si, že ji sežereš.
Omlouvám se za něj. Je to rozkošný ťululum, ale pořád ťululum.
Děkuju!
Nemáš zač.
Mohl bys teď prosím zvednout našeho hosta ze země?
To je ono. Velký prst.
Nádhera. Dobrá práce, Modrousi.
Začneme od začátku, ano? Jak máš ráda čaj?
Nepiju ho.
Co za dívku nepije čaj?
Nepomáháš!
- Já jsem Kvítko a Modrouse už znáš. - Zase já.
- A tohle je… - Mě přece zná.
Už…
Už jsme se potkali.
Nějaký pátek už jsi tu nebyla.
Jo, posledně jsi byla…
menší.
Co se to děje?
Naprosto pochopitelná otázka, vzhledem k…
Hej.
- „Hej“? - Jo, hej.
Naservírujeme jí vysvětlení na stříbrném podnose?
- Aspoň to zkusme. - Prosím.
Přestaneš ji šťouchat?
Pardon. Tohle je tak vzrušující.
- Co přesně? - Že ses vrátila.
- Modrousi! To stačí. - Teda…
Co to je?
Co přesně nechápeš na tom, že se mých věcí nemáš dotýkat?
No tak! Bylo to abecedně seřazené!
- Říkal jsi „tvoje dítě“? - A podle barev!
No jo. Jmenuje se Jeremy.
Bože, zase bude mluvit o Jeremym!
A v tom domě, ve kterém jsme byli,
bydlel Jeremy?
Ne, to bylo něco jiného. Šlo o možnou shodu.
Která mohla být úspěšná, kdyby nebylo ty-víš-koho.
Víš co? Udělej si to sám, jo? Tohle nemám zapotřebí.
Nic podobnýho.
Dobře.
Měl celkem těžký den.
Ale ty… Musíš mít spoustu otázek.
A je vás víc?
Řekni, že ne!
Ano.
Jo! Mnohem víc.
Má nás téměř každý dítě. Mělo.
Co přesně?
Přítele.
Imaginárního přítele?
ÍPka. Říkáme „ÍPka“.
Chápeš? Imaginární, přítel.
Vymyšlený, ale skutečný. S námi je možný všecičko!
Jauvajs, dobře. Zase moc nepředbíhejme.
Oči jí snad vylezou z důlků.
Takže…
Co se to tam stalo?
Byl to pokus o umístění k novému dítěti.
Zahájili jsme zbrusu nový projekt.
„Zahájili“?
- On ho zahájil. - Jaký projekt?
Řekněme jakoby seznamku. Abychom ÍPkům pomohli najít nové děti.
Nové děti?
Co se stalo s tím tvým?
Vyrostlo.
- Už mě nepotřebuje. - Nepotřebuje?
To je tak smutné.
Spíš děsivý.
Ale ne.
- Protože když mě nepotřebuje… - Modrousi.
…nevidí mě.
Modrousi, tady jsem.
- A když mě nevidí… - Podívej se na mě.
…pak mi nezbývá nic jinýho než zmizet.
Modrousi.
Mysli na něco šťastného!
Kafe a croissanty.
- Dobře. - Kafe a croissanty.
- Jo. Musí toho na tebe být hodně.
Ano! Je toho hodně.
- Pro všechny. Měli bychom jít spát. - Podle mě si vede celkem dobře.
- Díky. - Není zač.
Je toho na ni příliš moc, navíc je i příliš pozdě.
A asi nechceme být na špatné straně dveří, až přijde ta děsivá čarodějnice.
Měla bys jít.
No tak, Cale. Je to ještě dítě.
Nejsem dítě.
Tak to by bylo.
Dobrou noc.
Bože, tys mě vyděsila.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
Jsi na odchodu.
Udělala jsem palačinky.
Bože. Trochu se připálily.
Mám cereálie nebo grepy.
Takový hlad zase nemám.
Ale řekni mi, kdybys něco potřebovala.
- Řeknu. - Dobře.
Bože.
- Máte tu něco k jídlu? - Samozřejmě.
Co bys ráda? Něco zdravého?
Nebo nezdravého? Jo.
Na konci chodby zahni vpravo a najdeš tam automat.
To jsou k nám hosti.
Co tu děláš? Vylez odtud.
To bych moc rád, ale necítím nohy.
Panebože.
Dobře, podej mi ruku.
Podej mi ruku. Svou ruku. Pomůžu ti.
Tak šup. No tak.
- No tak. - Nedělej to.
- Postav se. - Dobře, počkej.
Tak jo.
Jsi silná.
Zopákneme si to?
Tak jo, vstaň.
Koukej vstát.
Tohle je hotel?
- Co tu děláš? - Co tu děláš ty?
Jdu za tátou.
No jo. Tvůj táta má porouchané srdce?
To musí být děsivý.
Co? To teda není. Co tu děláš? Nikdo nesmí vidět, jak se s tebou bavím.
A pročpak ne?
Protože jsou tu lidé. Budu vypadat jako blázen.
No tak, jsi ještě dítě.
Ahoj.
S kým to mluvíš?
Dobře.
- Otevři. - Tak jo.
Otevři. Mám tvoje…
něco.
- Co jsi vlastně zač? - ÍP.
To vím. Ale co představuješ?
To nevím.
Konečně!
Zase ty.
Zdravím.
- Ať to přestane. - To je hrůza. Postavím na čaj.
Jasně dala najevo, že čaj…
To je fuk.
Co má přestat?
Všechno. Nepotřebuju to.
Nevím, co na to mám říct, ale takhle to nefunguje.
Co takhle nefunguje? Co se to se mnou děje?
- Jsi vyvolená. - Ne, to ne. Ať z toho nemá komplexy.
Už takhle mi přijde od rány až až.
Vyvolená k čemu?
- Je to spíš prokletí. - Už se chytáš.
Ne, můžeš dokázat tolik dobra. Mohla bys nás zachránit všechny!
Koho všechny?
Neříkej, že všechny ÍPky.
Ať to řekne, nebo mu vybouchne hlava.
Fajn.
ÍPky.
Děkuju.
Jak jim můžu pomoct?
- Nemůžeš. - Jistěže může.
Podívej, nic si nepřejeme víc než dělat společnost svým dětem.
Jenže naše děti na nás zapomněly.
Proto potřebujeme nové.
Můžeš nám pomoct je najít.
Jak vždycky říkám:
„Je lepší mít nový dítě než nemít žádný. Dítě.“
To nikdy neřekl.
Ale myslel jsem si to.
Když vám pomůžu najít nové děti,
skončí to tím?
Vše bude zase jako dřív?
Aby ses ještě nedivila.
VZPOMÍNKY ÍPCI V DŮCHODU
- Chci je poznat. - Koho?
Všechny ÍPky, kterým hledáte děti.
To prostě nejde.
Proč?
- Protože nikdo nesmí vidět, jak tě beru… - Kam?
Nikam.
Potřebuješ pomoc.
S tou pomocí ses trefila do černého. Ale ne s takovou, jakou máš na mysli.
Po včerejšku bych řekla, že ti umísťování ÍPků moc nejde.
Opravdu?
Můžu ti pomoct.
Jak?
Přece jsem dítě.
No…
To je fakt.
- Kam jedeme? - Sehnat pomoc.
- Od koho? - Od někoho povolanějšího.
Protože na tohle jsem tu malý pán.
Je to od tebe moc milý.
Co přesně?
Že jim všem takhle pomáháš.
Vlastně moc nemám na výběr.
Nemůžu se jich zbavit.
Odkdy je vlastně vidíš?
Odjakživa.
Kde žijí?
„Žijí“, to bych úplně neřekl, ale obyčejně tam, kde jsou nebo byly děti.
Bude tam…
magie?
- Co? - Tam, kam jedeme?
Bývala tam.
Tady vystupujeme.
Počkat, tady už jsem byla.
Opravdu?
Jo, jednou mě sem vzala máma.
Všechno se ti to vrací, viď?
Počkat.
ÍPci žijí tady?
Doufám.
Ale je zamčeno.
Dám ti chvilku na přemýšlení. Zůstaň tu, proklouznu zadem a seženu klíč.
Necháš mě tu samotnou?
Sama přece nikdy nejsi. Myslel jsem, že to už je jasný.
DOMOV VZPOMÍNEK
Určitě jdeš do toho?
Jo.
Nevíme, kdo je dnes na druhé straně.
Jsou někteří děsiví?
Kdyby jen to.
Jsou zoufalí.
Vicki, jak se máš?
Nový parfém? Voní…
Dobře. Hranice, samozřejmě.
Je tady El Kapitáno? Prokážu mu „medvědí službu“.
Dobře.
Buď ve střehu.
Žila tvoje dcera u své mámy?
Hlasité.
A využíval jsi služby, které platila.
Podle tvého manžela tvoje dcera v domě nežila.
Hej!
Jdeme! Tak šup!
Co to tu dělá?
Ahoj, Todde.
Dobrá, začneme jako obvykle.
Hluboký nádech.
A výdech.
A nádech.
A výdech.
Nádhera.
Kdo chce začít?
Bylo mi…
Minulý týden mi bylo docela dobře, ale tenhle týden… Nevím, co se stalo.
- To nic. - Je ze mě hromádka neštěstí.
A je to tady.
Ať housle spustí elegii. Viď, Terry?
- No tak! - Víš, že je to viola.
To nebylo milý. Tím jsi neuklidnil nikoho.
Lidi?
Musíme se smířit s tím, že na nás naše děti zapomněly.
Prochází si něčím, po čem na nás zapomenou.
Kéž bych ho viděl ještě jednou. Kéž bych mu mohl říct, že jsem tu pro něj.
Že jsem tu pro něj pořád.
Hej! Na plášť ne.
To je toxický.
To nic. Někdo to pak uklidí.
Doktůrku, platím vám celkem dost, a celou dobu tu žvaní jen tady Slízek.
Doktůrku, mám otázku. Je možné, že děti jsou úplně nejhorší?
Bože, to je dítě?
- Co prosím? - Panebože!
Jak pokožka vypadá?
Jak působí její dotyk?
Odráží se od ní světlo?
Nebo vlastně vůbec? Jo.
- Hej. - Judith, můžeš se zakrýt.
Dáme si pět minut pauzu.
- Cale, dlužíš mi 20 babek z pěnové párty. - To je fakt.
Řekli jsme si, že už o tom nebudeme mluvit.
Poslyš, někoho musím najít, ale tak trochu nenápadně, jasný?
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
- Je to… - Ne.
- Ano. - Jejda.
Musím mluvit s Lewisem. Kde je?
Ale jistě. Viděl jsem ho jít k bazénu.
K bazénu. Tak běž.
Jasně, bez obav. Hodně štěstí.
No tak, tohle už jsme řešili.
Není to jídlo. Je to umění.
Jaký je to pocit? Začínají v tobě bublat výčitky?
- Ahoj, Cale. - Proboha, Cosmo!
- Kdo to je? - Jsi normální?
- Čau, Mrňousi. - Je to kámoška!
- Jaká? - Hej!
- Jsi silnější, než vypadáš. - Hej!
- Víš, že to zjistím. - Jo?
Do toho, kámo.
Hlavně tajně!
Asi chápeš, proč žiju sám.
Káďo!
Co za dítě stvoří neviditelnýho ÍPka?
- Ležel? - Kdo ví?
Dolů a nahoru,
dolů a nahoru a dolů.
Ohněte kolena, dámy.
- Jsem celá rudá? - Ano.
Díkybohu!
Pojď.
Lewisi? Někoho ti chci představit.
Ahoj, Elizabeth.
Moc rád tě poznávám.
Děkuju.
Takže, provedl tě od sklepa po půdu?
- Tak trochu. - A co na to říkáš?
Čekala jsem něco trochu jiného.
Chce pomoct s umisťováním.
Lewisovi je 93. Založil to tu. Může tě naučit všechno potřebné.
- Že jo, Lewisi? - Calvine.
Vždycky nebyl takový.
- Ne? - Kdepak.
Náš Calvin býval klaun. Svěřil se ti?
Ne.
Je to tak.
Jeho životním poslání bývalo vykouzlit úsměv na tváři.
To už neplatí.
Tak jo.
Zřejmě to máte zmáknutý. Ukáže ti, co a jak.
Nejspíš tě donutí navoskovat auto.
Víš, pokud tě tu neprovede on,
co kdybys ho tu provedla ty?
Co prosím?
Můžeš tu najít cokoliv, co chceš.
Potřebuješ jen špetku představivosti.
Ne.
To ne. Tohle nedělej.
Ukaž nám, jak sis to tu představovala.
To je ono.
Ne.
Co se stalo?
Nic, Máťo. Radši pojď zpátky dovnitř. To je ono.
Co děláš, Kejchale? Pomoz mi.
Něco se děje!
Nic se neděje!
Jo!
- Dovnitř. - Ne! Chci to vidět.
Ne, chci to vidět!
Dovnitř!
Ty vado!
Ty brďo!
Propána, je to jako ve snu!
Bože, tohle je bazén?
No ty jo, nádhera.
Tak moment.
Pardon.
Cale?
Jsi v pohodě?
Hej, kde ses tu vzal?
Ne, to ovoce ne.
Blíží se chodící paleta.
Opatrně.
Propáníčka, ty blázne! Koukej před sebe!
Kde jsi byl? Měl jsi tu být před pěti minutami.
- Jsi na řadě. - Co tím myslíš?
Tak šup, koukej jít!
Jdeme!
Díky.
A jdeme na to.
Pozor!
Podívejme, kdo se vrátil.
- Vrátil ses. - Je v pohodě?
To byla zábava.
- Vypadáš hrozně. - Zadek v pohodě?
Říkali jste G4? Mám bingo!
Jo, divnějšího pracovního pohovoru jsem nikdy součástí nebyl.
Skvělý. Jsem rád, že se bavíš.
Jsme teď parťáci?
Zase nepředbíhejme, ano?
Káďo!
Uvidíme se zítra.
Víš, co ti o nemocnicích neřeknou?
Knížky v nich stojí za starou belu.
Co ten tvůj příběh?
Teď na něj nemám čas.
Mám práci.
Dobře.
Otázky zřejmě nejsou povoleny.
- Ne. - Rozkaz, madam.
Vidíš?
Pořád máme šanci.
Ahoj.
Máš snad supersonický sluch?
Ne, čekal jsem na tebe.
Telka pořád nefunguje.
Měli by ti ji opravit.
Upřímně? Podle mě je za tím moje máma.
- Tvoje máma? - Jo.
Civění do monitorů mě prý otupuje.
Co když ji rozbila ona?
Chceš něco říct? Mám práci.
Ty jo. Někde ve zmrzlinářství?
Spíš v takový jedný seznamce.
Ať děláš cokoliv, určitě jsi v tom jednička. Hodně štěstí.
Děkuju.
- Hej. - Jo?
Měl jsi někdy imaginárního přítele?
Ne.
Chceš jednoho?
Jasně.
Je mu asi devět, tak to zkusíme podle zájmů.
- Jejda. - Super.
- Chce to zkušenosti s magií a fantazií. - Hodně štěstí.
Fantazie je Pandořina skříňka.
- Nebo se superhrdiny. - Jo, ty má on.
- Nebo s uměním. A televizí. - Jo, umění zbožňuju. Říkám to naposled.
- Obleč si kalhoty, všechny tu děsíš. - Kalhoty.
- Jak se cítíš? - Dobře?
- A ty? - Jo. Lepší už to být nemůže.
Je to tvoje šou, jdeme na to.
Pošli je dovnitř.
Dobře, takže se posadím tady? To jsem zvládla, tak jo.
- Výborně. Ahoj. - Ahoj.
Ahoj. Božínku!
Je to tak vzrušující.
Jak se jmenuješ?
Jmenuju se Alča.
Slůňa.
Andromedus Třetí, syn…
Sváťa.
Puf. Protože někdy, když jsem nervózní…
Proboha.
Nemáš proč být nervózní. Vedeš si skvěle.
Je tak sladká.
Moje holčička se jmenovala Tabitha.
Pojmenovala mě Róža, protože…
Protože jsem jednorožec.
Pardon, jsem tak nervózní!
A odkud pocházíš?
Původně? Z Filadelfie.
Z De Kalb. Illinois.
Ze Spokane.
Z New Jersey. Poznámky si ušetřete.
Hlavně v elektru.
Přistěhovali jsme se v roce 1983. Ne, 1984. Jo, bylo to těžký.
RODINA SE PŘESTĚHOVALA.
Fakt těžký.
Poughkeepsie? No tak, tati.
To nás mohli přestěhovat na Měsíc, ne?
Není to vtipný. Není.
Jsi připraven?
Na co?
Na cokoliv.
Představení jsme mívali každý den.
Někdy víc než jedno! Podívejte…
Pořád mě stavěli a přestavovali. Chápete?
Ale laserové paprsky mi z očí nikdy nestřílely.
Nebudu lhát, že program nebyl brutální, protože byl.
Ale slyšet na konci dne burácení publika…
Bože! Strejdové…
Strejdové byli nejlepší.
Dobře, přivedla jsem spoustu přátel.
Jen mi řekni, kterého vidíš.
Jasně.
Dobře, vidíš tohohle drobka?
Ne.
Nic?
- Nic se neděje. - Co je to za kluka?
Nic?
Pro mě byla nejtěžší nejspíš večerka.
Hele, máma to prostě nechápala.
Řeknu vám tajemství o tmě, dobře?
Bojí se jí všechny děti. Všechny.
I když to nepřiznají. A proč?
Protože noční světýlka nepomáhají. Proto.
ALČA CÍL: CHRÁNIT
Jasně, mámo, máš svou práci. Vedeš si skvěle. Ale na něco se zeptám.
Když dítě uložíš do postele, kdo bude dohlížet na Poughkeepsie?
Vidíš tohohle rošťáka?
Dobře. Jdeme na to.
- Ne. - Co prosím?
Zeptej se ho znova.
- Vážně ne? - Ne.
- A dost, tohle zvládnu sám. - Hej!
Máma řekla, že moc sladkostí bříško podráždí, ale já řekla…
Panebože.
Ty brďo. Moje oči to cítí.
Moc se omlouvám.
Vaše oči to necítí?
Najdu kohokoliv. Kdekoliv!
Nedělej to! Dobře.
Odkud jsi ty?
To ti tak řeknu.
To ti tak řekne.
COSMO PŮVOD: NEZNÁMÝ
Moc děkujeme, pane.
- Hezký, ale tupý. - Mám ho… Mám ho až v puse.
Působíš jako milá dívka, tak budu upřímný.
Na začátku jsem si myslel, co když mě stvořil jako nějakou metaforu?
Klidně by to mohl být nefalšovaný génius, že jo? Omyl.
Byli jsme v Arizoně, dostal žízeň a to je celé.
LEDÍK CÍL: ŽÍZEŇ
Ne… Nedívej se mu do oka.
- Do kterého? - To moc dobře víš.
Jen vám chci říct: „Díky za pomoc.“
Fakt si toho moc vážíme.
Ne.
Podle mě neví, co chce. Co sakra chceš?
Kdo je další?
Káďo!
- Ne. - Souhlasím.
- Jo, to bylo matoucí. - Káďa je strašný.
K svačině měl nejradši croissanty.
Což bylo svým způsobem podvádění, protože jeho rodiče měli dole pekárnu.
Hodilo se nám to do krámu.
Měli jsme spoustu croissantů.
A chleba. Sacharidy. Hodně sacharidů.
Těstoviny ale ne, což je zajímavý.
Ale všechno, co upekli, byl mňamózní festival vůní.
- Hej! To ne! - Ne!
Hej!
Dobře, viděli jste to! Vidíte to!
S tímhle se potýkám dnes a denně, jasný?
Ne.
Ještě někdo?
Ne.
Nevyšlo to.
Je mi to líto.
To nevadí. Pořád mám tebe.
- Nadšení je vyčerpávající. - Tak jo, je čas jít na kutě.
Takže? Jak to šlo?
Nevyšlo to.
Inu…
Možná se to prostě nemělo stát.
Celou dobu hledali nové děti
a přestali hledat ty předchozí.
Jejich děti vyrostly.
Už je nepotřebují.
Imaginární přátele potřebují všechny děti.
Hlavně když vyrostou.
Ale zapomněli na ně.
Když máš něco ráda, nejde to zapomenout.
Vždycky se můžeš vrátit.
Jak?
Ve vzpomínkách.
Ty jsou věčné. Přímo ve tvém srdci.
Někdy stačí přijít na to, jak je opět probudit.
U mě zabírá vůně mořského vánku.
Nebo slyšet dupot nohou na promenádě.
Pak už
jen zavřeš oči
a všechno se ti to vrátí.
- Projdeme se? - Už jsem myslel, že se nezeptáš.
Počkejte na mě!
Hej!
Docela dobrý, ne?
- Zbožňuju to. Jen se podívejte. - Božínku!
- To je květina? - Je rozkošná.
Moje! Chci to ochutnat!
Děkuji, ctěný pane.
Podívejte se na tohle!
Vypadají skvěle.
Nejlepší večer vůbec!
Ty jo! Podívejte se na mě!
Kupředu, drazí přátelé!
- Fantastické. - Můžu si líznout?
Zhasínáme.
Odpočiňte si. Zítra vás čeká velký den.
Proč? Co se zítra děje?
Už s tím přestaňte.
Nikdy.
A tak jsem si tam před cestou na letiště zaplavala ještě naposledy.
Obvykle se zvedáš takhle, ne? Uděláš tohle a nohy dáš nahoru.
Ale se zlomenou nohou to nešlo.
Tak jo. Dáš si ještě kousek? Nevěděla jsem, jaký druh máš ráda.
- Máme všechny. - Bylo to skvělý.
Vedla sis skvěle.
Dobře.
Tak jo.
Babi?
Můžu se tě na něco zeptat?
Samozřejmě. Na cokoliv.
Čím jsi chtěla být,
když jsi byla dítě?
No teda!
Čím? Božínku.
To je dobrá otázka.
Jo, odjak…
Odjakživa jsem chtěla být tanečnicí.
Opravdu?
Prosím? Netvař se tak překvapeně. Podle tvého dědečka jsem byla okouzlující.
- Takže tě viděl tančit? - Samozřejmě.
Něco tu mám.
Jo. Božínku.
To je tvoje babička.
Jsi krásná.
To si myslel i on.
Třásla jsem se jako vystrašený ratlík.
Vlastně jako labuť.
- Vážně? - Jo.
Byl to nejdůležitější den mého života,
protože měli jen… Vybrali šest škol, které měly vystupovat
v jednom krásném divadýlku za řekou.
A pořád si pamatuju
to vrzání dřevěného jeviště.
Hudba se od orchestru rozléhala kolem jako nějaká vlna.
Padající smítka prachu osvětlovaly sluneční paprsky.
A připadala jsem si jako ve snu.
A co se stalo?
Děvenko moje, vyrostla jsem.
Příliš vysoká.
Příliš neobratná.
A příliš stará.
Buďme upřímní. Kdo chce vidět tančit starou ženu?
Tak jo. Dáš si nějaký dezert?
Mám zmrzlinu. Aspoň si to myslím.
Pokud není pokrytá ledem.
Proč se na zmrzlině tvoří led?
- Už jsme ti chyběli? - Je tady?
- Kdo? - Kvítko.
Ahoj. Čaj jsem udělala jen pro dva.
Postavím na další.
Jsi její.
To má být hádanka? Zbožňuju je.
Jsi babiččina. Jsi její ÍP.
Ale samozřejmě.
Rošťácký styl, rozkošný přízvuk. Překvapuje mě, že ti to nedošlo dřív.
Tak pojďme.
Je pod námi, nebude tomu věřit.
Beo, ne že bychom se nesnažili.
Jsem s ní každičký den.
Čtu si s ní, dívám se s ní na televizi, dokonce jsem s ní začala dělat pilates.
Ale neviděla mě.
Nic nezmůžeš, když si tě nepamatují.
Pak jí musíme pomoct.
Elizabeth.
Beo!
Co to děláš?
Co to děláme? To je směšný.
Co máš probůh za lubem?
Beo?
- Panebože, kde jsi byl? - Tvůj pokoj? Pěknej. Staromódní.
Našel jsem ho. Dělá v centru. Říkal jsem, že najdu kohokoliv a kdekoliv!
Zlom vaz, Mrňousi. Je to na tobě.
Hlavně tajně!
Snad to vyjde.
PŘÍSNĚ TAJNÉ
Máme být ve vedlejším bloku.
Musíme si pospíšit.
Dobrá, tak si to zrekapitulujeme.
My teda fakt jdeme za ním?
- Ano. - Dobře.
- Ty vado, fakt ho teď uvidíme. - Pokud to nezvoslíš.
- Dobře, ale jak víme, že je to on? - Všechno je to v té složce.
Jo, je to on.
No panečku.
Ty vado. Na tohle nejsem připraven. Asi budu blinkat.
- Vidíte ho? - Je v pohybu. Šup!
- Kde je? - Tak šup! Tempo!
Měl jsem si vzít oblek.
Další!
Jejda.
Vypadá…
skvěle!
Ty vado! Podívejte se na něj!
Má skvělou formu!
Měl podobnou postavu jako já.
A taky si změnil účes.
Podle mě je zpocený.
Jsem z toho úplně naměkko!
Teď máme šanci.
Dobře. Musíš jít na věc.
Počkat, cože?
Sám tam jít nemůžu.
Tak půjdeš s ním.
Ne, to nepřipadá v úvahu. Toalety nejsou moje největší noční můra…
- Prosím. - …ale jsou v top jedničce.
A už tam vnikla. Tak jdi, šup.
„Pětina v třetím kvartálu dalšího roku.
Pětina v třetím kvartálu dalšího roku.
Jak je to možné?
Říkáte si, jak je to možné.“ No tak, koukej se srovnat.
Běž!
Je to tady.
„Pětina v třetím kvartálu dalšího roku. Jak vím, že je to možné? Jak to vím?“
To zvládneš. Jo? Jsi v pohodě.
Žádný slzy.
Prosím, jen to ne.
No tak, podívej se na mě.
Žádný slzy.
No tak.
Bože.
Jak to šlo? Panebože!
Pojď!
Pokazil jsem to.
Nechutný. Tak pojď.
Bože, je po všem?
- Cale, já už mizím? - Takhle to podle mě nefunguje.
Jejda! Asi budu muset zvracet.
No…
Zkusili jsme to.
Nevyšlo to.
Nerozumím tomu. Stáli hned vedle sebe.
Dobře, jo. Musím se vyzvracet. Nebo něco zakousnout. Jedno z toho.
Možná nebyl v dobré náladě.
A upřímně? Ta hudba byla příšerná.
Jo, rozhodně musím něco zakousnout.
Umírám hlady.
To je ono.
Co jako?
Ať se vám neztratí.
Můžu vám pomoct?
Ano.
Přišla jsem doručit balíček.
MODROUS BARVA: FIALOVÁ
OSOBA: JEREMY *RODIČE MĚLI PEKAŘSTVÍ
Ty brďo.
Pane Griffithe.
Už na vás čekají.
To zvládneš.
Tak jo.
Dobrý den. Děkuji za váš čas. Jsem nadšený, že tu mohu být.
Podle mě to bude mít úspěch.
Ty jo.
To bylo prostě…
Bylo to prostě tak…
BLAHOPŘEJEME
Blahopřeju.
Dokázala jsi to.
My oba.
Podle mě jsme celkem dobrý tým, ne?
To teda jo.
- Dobře. - Udělala sis ty náramky?
No jistě! Měla jsem jich plnou ruku.
Mockrát děkuju.
Kde jsi byla?
Promiň, byla jsem venku s kamarády.
Tak pojď dovnitř, jen pojď.
Nic se neděje, babi.
Jsem v pořádku.
Nejde o tebe.
Ale o tvého tátu. Určitě je v pořádku.
Vezmi si vše potřebné a promluvíme si v autě.
Klíčky. Kde mám klíčky?
Já to nezvládnu.
Prostě to nejde.
To je v pořádku.
Ty jsi v pořádku.
Musíš mi pomoct.
Hej, jsem přímo tady.
Znovu už to prostě nezvládnu.
Co přesně?
Rozloučit se.
Tak to nedělej.
Nevím, co mám říct.
Co mu řeknu?
Vyprávěj mu příběh.
Děkuju.
- Počkejte prosím tady. - Rozumím. Děkuji.
Beo.
Tvůj táta měl těžký den.
Teď jen musí odpočívat.
Ahoj.
Takže…
Pracuju na tom příběhu.
Už jsem připravena ti ho říct.
Je to příběh…
o holčičce.
Která byla tak smutná
a tak vystrašená,
že dělala cokoliv, jen aby vytěsnila realitu…
aby už nikdy nemusela nic cítit.
Jenže to nešlo.
Nešlo to, protože měla někoho…
magického přítele…
kterého i když odstrkovala sebevíc…
a i když se vyrůst snažila sebevíc…
nevzdal se.
Držel se jí
stále pevněji.
A zvláštní na tom je…
že jedině s ním se cítí opravdu bezpečně.
A že nikde jinde ani nechce být.
Proto mě nesmíš opustit.
Jsem ještě dítě.
Prosím, tati. Prosím.
Prosím.
To byl vážně dobrý příběh.
Co bude dál?
Mám tě rád.
Probudil se. Je vzhůru.
Ahoj.
Otevři.
Haló?
Kdo je tam?
Otevři.
Snažíš se dostat dovnitř?
Jo. Bydlí tu můj kamarád.
Kamarád?
Pomohl mi, tak jsem mu chtěla poděkovat.
Je mi to moc líto.
Tady nikdo nebydlí.
Tak jo.
To bude všechno.
Hele, vždycky se sem můžeme vrátit.
KVÍTKO DÍTĚ: MARGARET
LASKOMINA: ODPOLEDNÍ ČAJ CÍL: TANEC
LEWIS DÍTĚ: CHARLIE
Máš všechno?
Tak jo, hned jsem zpátky.
MÁMA – TÁTA – JÁ
Právě jsem se šla rozloučit.
Byl jsi to ty.
Vždycky jsi to byl ty.
A moc mě mrzí, že jsem si nevzpomněla dřív.
Nejspíš si říkáš,
že už tě nepotřebuju.
Že už jsem vyrostla.
Proto…
jsem ti musela přijít říct,
že tě budu potřebovat vždycky.
Hlavně až vyrostu.
Stačí zavřít oči
a všechno se mi to vrací.
- Fuj. - Fuj.
Ještě jako malá
jsem vyprávěla jeden příběh.
A jak jsem dospívala, často jsem o něm přemýšlela
a jisté části zpochybňovala.
Ale když se to stane, vždy si připomenu,
abych se nadechla…
a položila si otázku:
„Je to všecičko skutečný?“
Budou v pořádku.
Bude v pořádku.
Takže…
půjdeme dovnitř?
Bože.
Danny, jsem zpátky! Vypadáš skvěle. Skvělý vousy. Kolik ti je? Hlavně tajně!
Co už.
Tak pojď, jdeme.
To zvládneš.
Jdeme, pojď.
Ahoj.
Můžu se k něčemu přiznat? Vlastně nevím, co to pizza šnek je.
Měl jsem to říct dřív, ale…
- Nemáš to těžký? - Trochu.
- Jo? Tak dobře. Zbytek vezmu, dobře? - Dobře.
Ahoj, Káďo.
Raz, dva, tři, čtyři!
Překlad titulků: Tomáš Pikl
PAMÁTCE NAŠEHO PŘÍTELE LOUISE GOSSETTA MLADŠÍHO