Як гаряче!
Пам'ятаю, мама завжди просила мене
розповісти їй якусь історію.
Я ніколи не розуміла чому.
Може, просто, щоб її потішити.
Від усього відволікти.
Ось вона!
Вітаю!
Значно пізніше я зрозуміла, що історії, які вона хотіла від мене почути,
були зовсім не для неї.
Що найважливіше – те, що ми розповідаємо…
самі собі.
Готова?
-Бу! -Господи! Як ти мене налякала!
Гей, Ведмежатко, я ж говорю.
Абракадабра!
Бі, це дивовижно!
-Бувай, бабусю. -Бувай. Я тебе люблю.
УЯВНІ ДРУЗІ
Не знаю, чи я його бачила, любий. Ходімо.
Іноді він допомагає мені паркуватися.
Нам пощастило знайти місце, бо надвечір
їх часто не залишається.
Тоді доводиться кружляти навколо кварталу,
й щастя, якщо зрештою знайдеш, де стати.
О боже.
Ці сходи!
Це взагалі…
Так.
От ми й прийшли.
Ну, заходь. Давай.
Думаю, тут мало що змінилося.
Хіба що…
Минулого разу тут був цей диван?
Здається, ні.
Ось ми й тут.
Не знаю, чому я в тебе про це питаю.
Ти ж тоді була отака манюня.
Я купила трохи продуктів, бо…
Ти голодна? Якщо так…
Скажи, якщо…
якщо голодна. Кухня отут.
Так. Що ж…
Тут –
чисті простирадла,
а на стільці – рушники.
А тут – може ти пам'ятаєш – щось особливе.
Я зберегла все, що ти намалювала того літа.
Я ледь встигала стежити за тим,
що діялось у твоїй голівці.
Бабусю.
Мені 12.
Я вже таким не займаюся.
Авжеж.
Аякже.
Тоді поставлю все це
сюди.
Отак.
Усе.
Ну, час їхати. Тато чекатиме.
Мабуть, ти захочеш поїсти вже з ним.
Або перехопи тут. Дати тобі щось?
Де ділися ключі?
Мабуть, десь залишила.
Ключі, ключі.
Я на хвилинку.
УСМІХНИСЯ
-Як почуваєтеся? -Добре.
Скажу лікарю, що ви тут. Він з вами все обговорить.
Так, скажіть, що я тут. Почнімо з цього.
Як ти сюди потрапила?
Вибачте мені за неї.
Танцюрист з мене зараз ніякий.
Та якщо вже вирішили танцювати, робімо все по-справжньому.
То як?
Що ж, вона хоче танцювати. Давай. Танцюймо.
Два, три, чотири, п'ять, шість.
Так. Молодець.
Оберт. так. Чудово.
Що? Ефектне завершення! Давай, красуню!
Цього ми не репетирували.
-Дякуємо, судді. Не будьте суворі. -Так!
Від оплесків я наче молодшаю.
Бі, це Дженет. Дженет, це моя донька Бі.
Дуже приємно, Бі.
Твій батько багато про тебе розповідав.
І мені приємно.
-Що тобі крапають? -Ти про це?
Це магія.
Залишу вас, поговоріть. Бі, тобі щось принести?
-Хочеш що-небудь? -Не треба, дякую.
А мені – бургер. Більше сиру й бекону. Більше холестерину.
-Тату. -Що?
Гаразд. Вона має рацію. Броколі.
Лише броколі. Чудово.
І, може, води. Вибачте. Зазвичай з нею веселіше.
То як ти доїхала?
Вибач, що не зміг сам тебе забрати.
Герріет може репетирувати лише в цей час. Примадонна.
Тату.
Не обов'язково так поводитися.
Як?
Наче я дитина.
Життя не завжди нас тішить. Розумієш?
Це точно.
Так і є.
А ми й прагнемо, щоб тішило.
Та, знаєш…
Твоя правда.
Іноді життя не тішить.
Як-от коли повертаєшся сюди.
Тут ми не можемо не думати про маму. Так?
А ще починаємо боятися, що історія повториться.
Та є хороші новини:
я не мама.
Я не хворий.
Просто розвалився на шматки.
Та мене можна зцілити.
Поглянь на мене.
Це дуже проста операція.
І буду, як новенький.
Клянуся.
Добре.
Але пообіцяй мені,
що не сидітимеш тут і не чекатимеш.
Що підеш звідси
й добре повеселишся.
Визнай:
це таки захоплює.
Що?
Життя в Нью-Йорку?
Дитинство.
Може, пізніше поїдемо покататися.
Залюбки.
Ми вже давно не каталися.
Ти дуже мила й уважна, Вето.
Дочекайся мене, Елвуде. Я зараз повернуся.
Ну, влаштовуйся зручніше, Гарві.
Отак. Усе добре?
Вета хоче з нами поговорити.
…проїхав на скейтборді через Канаду за 11 місяців
і зібрав понад 14 мільйонів доларів на лікування хвороб серця.
Він подолав вісім тисяч кілометрів…
Агов.
Що? Ти можеш…
Господи.
Господи боже.
Це погано. Погано.
Вона йде за мною.
Гей!
О ні, ні.
Не йди!
-Зачекай! -О боже.
Як тут багато сходинок.
Здається, вона йшла за мною.
Як це – йшла за тобою? Коли?
-Щойно. -Тобто – «щойно»?
Щойно. Просто зараз. Бо вона, здається…
-Здається, вона мене бачила. -Як це?
Глянула просто в очі. Раз!
Я – тікати. А тут ці сходи.
Але вона точно там. І йде сюди.
Вона більша й швидша.
І, здається, вона…
Гей.
Будь ласка, йди геть.
Я…
Я просто хотіла привітатися з вашою дівчинкою.
Тут нема ніякої дівчинки. Прошу: йди геть.
Добре.
Я сьогодні переїхала у квартиру під вами…
й мені ні з ким поговорити.
Хто…
-Хто тут? -Вибачте. Я просто…
Це ти.
Краще повертайся вниз. Ти піднялася надто пізно!
Слухаюся, мем.
Гарві!
Привіт!
Привіт.
Квіти мені принесла?
Власне, ні. Татові.
Та я пожартував.
Хочеш зіграти в шахи?
Телевізор не працює.
Що?
Нічого. Ти ж не винна.
От мама й принесла мені шахи.
І шашки.
А що з тобою?
Упав.
Я часто падаю.
Цього разу зламав ногу і…
кубрик?
Копшик? Ні. Каприк?
Кобаприк?
Ну ти зрозуміла: я зламав собі зад.
І руку теж? Звідки ж ти впав?
Це не за один раз.
Зрозуміла.
До речі, я Бенджамін.
-Я Бі. -Круто!
І що означає «Бі»?
Нічого. Просто мене так звала мама.
Мені подобається. Просто «Бі».
-Що ж, рада знайомству. -І я радий.
Тепер знаєш, де мене шукати.
Я втік… Не кажи Дженет.
Успіхів із дорослішанням! -Тато
Привіт.
Може, заспокоїшся вже?
Нізащо.
О боже. Як тут багато сходинок!
Нам треба йти. Негайно.
Нікуди я не піду. Щойно налив собі…
Це він.
Боже мій.
Це останній раз. Точно тобі кажу. Останній.
Вибач, але хіба це я винний?
Залишив фото на видноті – він побачить.
Я не… Я сказав, що ти невинуватий.
-Не хочу навіть слухати. -Вибач…
Бо я б ніколи не дав йому…
Ні. По-перше, він надто великий. Дуже великий.
По-друге, всі інші причини!
Він просто велетень. Як він сюди піднявся?
Гарний будинок.
-Уяви собі. Колись… -Другий поверх.
Хіба я знаю, як він туди піднявся?
-Добре. Обійди звідти… Отак. -Іди вже!
Який ти грубий.
Блу!
Блу.
Ну все.
Клянуся:
якщо не відгукнешся,
зникнення буде найменшою…
Привіт.
Дивіться-но.
Гаразд. Знаю, який це має вигляд.
Річ у тім, що вона мене любить!
І в нас чудові стосунки!
Невже? Я чув, вона цілу годину плакала.
Та ну. Ти перебільшуєш. Не годину.
Ти знаєш, як важко плакати цілу годину?
Бери свої речі й ходімо.
Ні, ні!
Не забирай мене. Вона – та єдина.
Ідеально підходить. Повір.
Ти з нею говорив?
Ні. Хіба поговориш, коли вона плаче?
От бачиш. Це погано.
-Вона хоч бачила тебе? -Мала от-от побачити.
-Мала от-от побачити? -Авжеж!
Я майже цілком упевнений.
Мені так здається.
Що сталося?
Вона вкладала спати свою моторошну ляльку.
Потім завмерла й глянула вгору.
Точно щось відчула.
Тож я повільно пішов до неї.
І коли наблизився…
-Зачекай. -Я…
Що ти робиш?
Ні, Блу. Не смій. Не треба, добре?
Блу. Гей.
Присягаюся: якщо ти це зробиш, я більше з тобою не розмовлятиму.
Будь ласка. Подивися на мене. Не треба. Благаю.
Ні, ні. Ні!
-Граймося ще! -Чудово. Так!
Привіт.
О боже.
Я б цього не робив.
-Що там? -Міняю платівку.
Він дуже дратується, коли чіпають його речі.
Нічого не чіпай!
Чула?
Хто ти?
Як це? Я… Блу!
Але ж ти фіолетовий.
Ага. Він був дальтонік, тому…
Хто?
Мій малий. Пам'ятаєш?
-Що? -Заради бога, Блу!
Авжеж не пам'ятає. Вона думає, що ти її з'їси.
Не зважайте на нього.
Він найчарівніший здоровань і ходяча халепа водночас.
Дякую!
Прошу.
Допоможеш нашій гості піднятися?
Ага. Величезний палець.
Чудово. Молодець, Блу.
А тепер почнімо спочатку. Як ви любите пити чай?
Я не п'ю чаю.
Що це за дівчинка, яка не любить чай?
Ти робиш лише гірше!
-Я Квіточка. З Блу ти вже знайома. -Це я.
-А це… -Вона знає, хто я.
Ми…
Ми бачимося не вперше.
Давно ж ти сюди не підіймалася.
Востаннє, коли я тебе бачив, ти була…
менша.
Що тут діється?
Не дивно, що ти питаєш, з огляду на… і…
Гей!
-«Гей»? -Так. Гей.
Що? Просто зараз їй усе розповімо? Презентуємо у рожевій коробочці?
-Маємо спробувати. -Вибачте.
Годі вже тицяти в неї пальцями.
Вибачте. Я так хвилююся!
-Що тішить? -Що ти повернулася!
-Блу! Перестань. -Тобто…
Що це таке?
Що саме в реченні «Не чіпай моїх речей» тобі не зрозуміло?
Оце так! Тут усе було складено за алфавітом!
-Ви щось казали про вашого… -І за кольором.
…малого?
О, так. Його звати Джеремі.
Боже мій! Тепер ще слухати про Джеремі!
То будинок, у якому ми сьогодні були,
це дім Джеремі?
Ні. То інший будинок. Це потенційна пара.
І ця пара утворилася б, якби не втрутився сама знаєш хто.
Знаєш що? Сам складай.
Зрозумів? Мені це не потрібно.
Нічого тут не потрібно.
Добре.
У нього був важкий день.
Але ти…
Упевнена, в тебе є питання.
Є інші, такі, як ви?
Скажи «ні»!
Так.
Ага! Таких, як ми, багато!
Майже в кожної дитини є такий. Був такий.
Такий хто?
Друг.
Уявний друг?
УД. Ми кажемо «УД».
Зрозуміла? Уявний. Друг.
А ще – «уяви диво»! Наче усе можливо!
Ой! Не забігаймо наперед.
У неї мозок плавиться так, що зараз очі витечуть.
Отже…
що там сьогодні діялося?
Це була спроба розміщення УД з новою дитиною.
Ми запустили новий проєкт.
«Ми»?
Він.
Що за проєкт?
Щось на кшталт пошукової агенції. Щоб допомогти УД знайти нових дітей.
Нових дітей?
А що сталося з твоїм малим?
Він виріс.
-І я йому більше не потрібний. -Не потрібний?
Як сумно.
Скоріше, жахливо.
О ні.
-Бо якщо я йому не потрібний… -Блу.
…він мене не бачить.
Блу, я тут.
-А якщо він мене не бачить… -Глянь на мене.
…залишається лише зникнути!
Блу.
Думай про приємне!
Кава й круасани.
-Добре. -Кава й круасани.
-Добре.
-Кава й круасани. -Мабуть, з тебе вже досить.
Так! Досить.
З усіх. На сьогодні все.
Власне, вона добре справляється.
-Дякую. -Прошу.
А я думаю, що інформації забагато. А ще й пора пізня.
І ніхто з нас не захоче опинитися по той бік дверей,
коли вийде та моторошна відьма.
Тобі час іти.
Та ну, Келе, вона ж іще дитина.
Я не дитина.
Ну от і все.
На добраніч.
Господи, ти мене налякала.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Ти вже йдеш?
Я напекла оладок.
От лихо. Схоже, прилипли до сковорідки.
Іще є вівсянка й грейпфрут.
Я не голодна.
Скажеш, якщо щось буде потрібно.
-Скажу. -Добре.
Халепа.
А їжа тут є?
Аякже.
Чого б тобі хотілося? Справжньої їжі?
Чи смачної й некорисної? Так.
Іди коридором прямо й направо. Там є автомат.
Класно, що ти нагодилася!
Як ти там опинився? Вилазь!
Я б залюбки, та ніг не відчуваю.
Боже мій.
Дай руку.
Дай руку. Ну.
Давай.
-Вилазь. -Не треба.
-Вставай. -Добре. Зачекай.
Отак.
Ох ти й сильна!
Давай ще раз.
Підіймайся.
Вставай.
Це готель?
-Чому ти тут? -А ти чому тут?
Відвідую тата!
Точно! У твого тата розбите серце?
Мабуть, страшно дивитися.
Що? Ні.
Чому ти тут? Не можна, щоб інші бачили, як я з тобою розмовляю.
Чому?
Бо тут справжні люди. Подумають, я божевільна.
Та ну. Ти ж іще дитина.
Привіт!
З ким ти говориш?
Отак…
-Відчиняйте. -Добре.
Відчиняйте! У мене ваш…
Щось ваше.
-А що ти таке? -УД.
Це я знаю. Але що конкретно?
Не знаю.
Нарешті!
Це ти.
Вітаю!
-Покладіть цьому край. -Який жах! Заварю чаю.
Вона ж чітко сказала, що…
Байдуже.
Чому покласти край?
Усьому цьому. Мені це не потрібно.
Не знаю, що тобі сказати. Усе не так просто.
Що не так просто? Що зі мною сталося?
-Ти наша обрана. -Не треба. У неї будуть комплекси.
Вона й так напружена, далі нікуди.
Обрана для чого?
-Це якесь прокляття. -Починаєш розуміти.
Ні, ні! Ти можеш творити багато добра. Можеш усіх нас урятувати!
Кого всіх?
І не кажіть УД.
Хай вже скаже, бо, задається, в нього вибухне голова.
Добре.
УДів.
Дякую.
А як я можу їм допомогти?
-Не можеш. -Ще і як може.
Понад усе ми б хотіли бути з нашими дітьми.
Але вони про нас забули.
Тому нам потрібні нові.
Ти можеш допомогти нам їх знайти.
Я завжди кажу:
«Краще мати нову дитину, ніж не мати… ніякої… дитини».
Він так ніколи не каже.
Але думав.
То мені треба допомогти вам знайти для них нових дітей –
та й по всьому?
Усе буде, як було?
Будь обережна з бажаннями.
ПРОГУЛЯНКА В МИНУЛЕ СПІЛЬНОТА ПЕНСІОНЕРІВ
-Тоді я хочу з ними познайомитися. -З ким?
З усіма УДами, яким ви шукаєте пару.
Це неможливо.
Чому?
-Мені не можна провести тебе… -Куди?
Нікуди.
Вам потрібна допомога.
Ти й гадки не маєш, наскільки це твердження істинне.
Але не в тому сенсі, який ти в нього вклала.
Учора ввечері
ми побачили, що ви точно не тямите, як усе організувати.
Та ну?
А я можу вам допомогти.
Як?
Я ж дитина.
Ну…
от і вирішили.
-Куди ми їдемо? -По допомогу.
Кого?
Того, хто краще на цьому розуміється.
Бо на це я точно не підписувався.
Я вважаю, що ви чините дуже мило.
Про що ти?
Про те, що ви їм усім допомагаєте.
У мене, власне, немає вибору.
Вони постійно поряд.
А давно ви їх бачите?
Скільки себе пам'ятаю.
І де вони живуть?
«Живуть» – поняття відносне,
та зазвичай вони там, де є або були діти.
Це щось…
чарівне?
-Що? -Те, куди ми їдемо.
Колись було.
Наша зупинка.
Зачекайте. Я вже тут була.
Невже?
Так. Якось разом із мамою.
То ти починаєш згадувати?
Стоп.
Тут живуть УДи?
Сподіваюся.
Але ворота замкнені.
Дам тобі хвилинку, щоб про це подумати.
Стій тут. А я обійду з чорного входу й візьму ключ.
Покинете мене саму?
Насправді ти ніколи не буваєш сама. Думав, ти вже зрозуміла.
ПРОГУЛЯНКА В МИНУЛЕ СПІЛЬНОТА ПЕНСІОНЕРІВ
Ти точно цього хочеш?
Так.
Бо неможливо передбачити, хто буде за цими дверима сьогодні.
А бувають страшні УД?
Гірше.
Розпачливі.
Вікі, як справи?
Нові парфуми? Пахне…
Авжеж. Є межі.
Я приїхав до Іль Капітано. Так нашого гуру-ведмедя.
Добре.
Жвавіше.
Ваша дочка жила в будинку матері?
Як голосно.
І вона платила за надані вам комунальні послуги.
Ваш чоловік каже, що дочка не жила в тому будинку.
Гей!
Ходімо! Швидше.
Навіщо це тут?
Привіт, Тодде!
Що ж. Почнімо як завжди.
Глибокий вдих.
І видих.
Вдих.
Видих.
Чудово.
Хто почне?
Я…
Минулого тижня я почувався доволі добре,
а цього – не знаю що й сталося!
-Усе добре. -Я просто розвалююся на шматки!
Почалося.
Настроюйте скрипки. Так, Террі?
-Та годі тобі. -Теде, ти ж знаєш, що вона альт!
Як негарно. Таке нікому не подобається.
Народ.
Перестаньте вважати, що діти навмисне про нас забувають.
Насправді всі вони переживають щось, що змушує їх про нас забути.
От би ще хоч раз його побачити!
Сказати йому, що я поряд!
Що я завжди був поряд!
Гей, гей! Тільки не на плащ.
Як токсично.
Що ж. Викличемо прибиральника.
Док, я плачу великі гроші,
але ми весь час слухаємо лише Слайма.
У мене питання: може, діти насправді жахливі створіння?
Боже мій, це що, дитина?
-Де дитина? -О боже!
Який вигляд має шкіра?
Яка вона на дотик?
Чи відбиває вона світло?
Чи не відбиває?
-Гей. -Джудіт, накинь щось на себе.
П'ять хвилин перерви.
Привіт, Келе. Ти ще винен мені 20 баксів за пінну вечірку.
Точно.
Ми ж домовилися не говорити про це вголос.
Мені потрібно декого відшукати, але щоб ніхто про це не дізнався.
-Привіт. -Привіт.
Привіт.
-Це що… -Ні.
-Так. -Оце так.
Мені потрібен Луїс. Де він?
Авжеж. Здається, він ішов у басейн.
Басейн. Ясно. Скоріше.
Ага. Не хвилюйтеся. Удачі!
Та що ж це таке. Ми ж з вами говорили:
це не їжа, а мистецтво.
Як ти? Уже почала шкодувати?
-Гей, Келе! -Господи, Косе!
-Хто ця дівчина? -Та що ж ти робиш?
-Привіт, красуне. -Це моя подруга!
-Наскільки близька? -Гей!
-Ти сильніший, ніж здається. -Гей!
-Я ж усе одно дізнаюся. -Та ну?
Роби що хочеш.
Шпигуни рулять!
Тепер бачиш, чому я живу один?
Кіт!
Навіщо комусь створювати невидимого УД?
-Він там лежав? -Хтозна.
Униз і вгору, вниз і вгору,
вниз і вгору.
Старанніше згинайте коліна, леді!
-Я почервоніла? -Так.
Слава богу!
Заходь.
Луїсе, хочу тебе де з ким познайомити.
Вітаю, Елізабет.
Приємно познайомитися.
Дякую.
Він провів тобі екскурсію?
Можна й так сказати.
І що думаєш?
Це не зовсім те, що я очікувала.
Угу.
Вона хоче допомогти з улаштуванням.
Угу.
Луїсу 93 роки.
Він заснував цю спільноту. Навчить тебе всього, що треба.
-Так, Луїсе? -Келвіне.
Він не завжди був такий.
-Не завжди? -Ні.
Наш Келвін був клоуном. Він розповідав?
Ні.
Саме так.
До того, як усе це почалося, він мав одну роботу: смішити людей.
Той час минув.
Ну…
Схоже, у вас усе під контролем. Він навчить тебе секретів роботи.
Може, попросить натерти машину воском.
Якщо він не хоче проводити тобі екскурсію,
може, проведеш екскурсію йому?
Перепрошую?
Це місце може стати усім, чим ти захочеш.
Треба лише трохи уяви.
Ні.
Ні. Не роби цього.
Покажи нам, як ти його собі уявляла.
Отак.
Ні.
Що сталося?
Нічого, Метте. Зайди всередину. Так.
А ти чого тут, Чхуне? Допоможи мені.
Щось діється!
Нічого не діється!
Так!
-Зайди в кімнату. -Ні! Я хочу подивитися!
Ні. Я хочу подивитися!
Усередину!
Клас!
Ого!
Боже мій! Це ж справжня мрія!
Ого! Це наш басейн?
Як прекрасно.
Зачекайте.
Вибачте.
Келе.
Що з тобою?
Звідки ти взявся?
Ні, тільки не фрукти!
Наближається ходяча палітра.
Спокійно.
Ідіоте! А щоб тебе!
Де ти був? Ти мав прийти п'ять хвилин тому!
-Твоя черга! -Що? Про що це ти?
Давай. Виходь!
Починаймо!
Дякую.
І вперед.
Обережно!
Глянь, хто повернувся!
-Ти повернувся. -Він у нормі?
Було весело?
-Маєш жахливий вигляд. -Дупа ціла?
Ви сказали Джи-4? У мене бінго!
Зроду не брав участі в такій дивній співбесіді.
Чудово! Радий, що тобі весело.
То ми тепер партнери?
Не будемо поспішати. Добре?
Кіте!
До завтра.
Знаєш, чого нам не розповідають про лікарні?
Тут нема чого читати.
Як просувається твоя історія?
У мене нема на неї часу.
Мені дали роботу.
Зрозуміло.
Гадаю, мені не можна ставити питань.
-Ні. -Слухаюся.
Бачиш?
У нас ще є шанс.
Привіт!
У тебе суперслух чи що?
Ні. Просто я на тебе чекав.
Телек і досі не працює.
То хай його поремонтують.
Зізнаюся: думаю, до цього причетна моя мама.
-Твоя мама? -Ага.
Вона каже, що телевізор перетворює мій мозок на пюре.
Може, це вона його зламала?
А знаєш що? Мені дали роботу.
Ого. Типу, в магазині морозива?
Скоріше, в пошуковій агенції.
Хай там як, упевнений, що ти добре впораєшся. Удачі!
Дякую.
-Гей. -Що?
У тебе коли-небудь був уявний друг?
Ні.
А ти хотів би такого?
Аякже!
Йому вісім чи дев'ять років, тож впорядкуємо УДів за хобі.
-Ого. -Чудово.
Глянь, чи хтось знається на чарах чи вигадках.
Успіхів вам.
Вигадки – наче скринька Пандори.
-Або дитині подобалися супергерої. -Йому точно подобаються.
-Чи мистецтво. -Я його люблю.
-Або телевізор. -Востаннє прошу:
надягни штани, бо всі через тебе ніяковіють.
Штани.
-Як справи? -Добре.
-А ти? -Добре. Наскільки це можливо.
Це твій проєкт. Починаймо.
Запускайте їх.
То мені тут сидіти? Ясно. Добре.
-Чудово. Привіт. -Привіт.
Привіт! Боже мій!
Я так хвилююся!
Як тебе звати?
Мене звати Алі.
Санні.
Андромед Третій, син…
Стівен.
Лоп. Бо іноді, коли нервуюся, я…
О боже.
Не треба нервуватися. Ти чудово справляєшся.
Яка вона мила.
Мою дівчинку звали Табіта.
А мене вона назвала Ріжкою, бо…
Бо я єдиноріжка!
Вибачте. Я дуже нервуюся.
Звідки ви родом?
Родом? З Філадельфії.
Де-Калб. Іллінойс.
Спокан.
Нью-Джерсі. Утримайтеся від коментарів.
З магазину радіоелектроніки.
Зараз згадаю. Ми переїхали у 83-му? Ні! У 84-му. Важко довелося.
СІМ'Я ПЕРЕЇХАЛА.
Справді важко.
Покіпсі? Та ну, тату.
Це все одно, що на Місяць переїхати. Так?
Не смішно. Узагалі.
Готовий?
До чого?
До будь-чого.
Ми щодня влаштовували вистави.
Іноді – кілька! Послухайте…
Мене складали, розбирали й складали знову. Розумієте?
Але ніколи не вбудовували в очі лазери!
Не брехатиму: важко було витримувати такий графік.
Але ці крики публіки після вистави…
Боже!
Дядьки…
Дядьки були найкращі.
Я привела багато друзів.
Скажи, кого з них ти побачиш.
Добре.
Бачиш цього персонажа?
Ні.
Не бачиш?
-Не страшно. -Що це за малий?
Не бачиш?
Найважче було, коли приходив час лягати спати.
Мама ніяк не розуміла. Це ж…
Ось, що я розповім вам про пітьму.
Усі діти бояться пітьми. Усі!
Навіть якщо не зізнаються. А чому?
Бо з тих нічників ніякої користі! Ось чому.
ІМ'Я: АЛІ ЩО РОБИТЬ: ЗАХИЩАЄ
Типу, зрозуміло, мамо, у тебе своя робота. Ти молодець.
Але скажи мені от що.
Коли ти вкладаєш малого спати,
хто оберігатиме Покіпсі?
А цього бачиш?
Ну, помчали!
-Ні. -Що?
Спитайте ще раз.
Спитай ще раз.
-Не бачиш? -Ні.
-Що ж, я сам розберуся! -Чекай!
Мама казала, що багато цукерок – погано для шлунка, а я казала…
Боже мій.
Оце так. Я навіть очима цей смак чую.
Вибачте, будь ласка.
А твої очі це чують?
Я будь-кого знайду. Будь-де!
Ні! Ні! Гаразд.
Звідки ви?
Ага. Так я тобі й сказав.
Так він тобі й сказав.
ІМ'Я: КОСМО МІСЦЕ: НЕВІДОМЕ
Дякую вам, сер.
-Гарненький, але тупенький. -Він…
Він мені в рота заліз.
Ти наче мила дівчина, тож говоритиму прямо.
Спочатку я думав,
він придумав мене, наче якусь метафору.
Може, він справжній геній, га?
Але – ні.
Це Аризона. І він просто хотів пити. Тому й придумав.
ІМ'Я: КУБИК ЛЬОДУ ЩО РОБИТЬ: ГАМУЄ СПРАГУ
Не дивись йому в око.
-У котре? -Ти чудово знаєш, у котре.
Я просто хочу подякувати вам за те, що ви робите.
Це дуже для всіх важливо.
Ні.
Мабуть, він не знає, що хоче. Що ти, чортеня, хочеш?
Хто наступний?
Кіт!
-Ні. -Згоден.
-Так, він збиває з пантелику. -Кіт – найгірший.
Він дуже любив круасани.
А це не зовсім чесно.
Бо його батьки володіли пекарнею на першому поверсі.
То круасани – зручний вибір!
Ми їли багато круасанів.
І хліба. Багато вуглеводів.
Але не пасти. Цікаво.
Та все інше, що вони там пекли, було справжнім бенкетом запахів.
-Гей, стій! -Ні, ні!
Гей!
Ви бачили… Ви це бачили!
Отак я й живу.
Ні.
Є ще?
Ні.
Не вдалося.
Вибач.
Нічого. У мене ж є ти.
Ці переживання виснажують!
Ходімо вкладемо тебе спати.
То як усе пройшло?
Нічого не вийшло.
Ну…
може, й не судилося.
Поки вони намагалися знайти нових дітей,
перестали шукати старих.
Але ж їхні діти виросли.
І УД їм більше не потрібні.
Усім дітям потрібні УД.
Особливо коли вони виростають.
Але ж вони їх забувають.
Не можна забути те, що любиш.
Завжди можна до нього повернутися.
Як?
Спогади.
Вони живуть вічно. У серцях.
Іноді просто треба зрозуміти, як видобути їх звідти.
Мені допомагає запах морського бризу.
Або стукіт взуття по дерев'яному тротуарі.
Тоді…
просто заплющуєш очі,
й усе повертається.
Ходімо?
Думав, ти вже не запропонуєш.
Зачекай на мене!
Гей!
Гарно, правда ж?
-Мені дуже подобається. Гляньте. -О боже!
-Це що, квітка? -Гарнюня.
Моє! Я хочу спробувати!
Дякую, вельмишановний.
Тільки подивіться!
На вигляд – смакота.
Найкращий вечір мого життя!
Оце так! Гляньте на мене!
Уперед, друзі!
-Фантастика! -Можна мені лизнути?
Час спати.
Відпочиньте. Завтра важливий день.
Та ну? А що буде завтра?
Припиніть уже.
Ніколи.
І от я пішла востаннє скупатися – перед тим, як їхати в аеропорт.
Зазвичай вилазиш отак, еге ж?
Підтягуєшся й закидаєш ноги.
У мене так не вийшло через зламану ногу.
Хочеш іще?
Я не знала, які тобі подобаються,
-тому взяла всього потроху. -Було дуже смачно.
Ти чудово впоралася.
Добре.
Що ж.
Бабусю.
Можна щось спитати?
Авжеж. Будь-що.
Ким ти хотіла стати,
коли була маленька?
Ну…
Що? О боже.
Хороше питання.
Ну, я…
Я завжди мріяла стати танцівницею.
Справді?
Не треба так дивуватися.
Твій дідусь вважав мене дуже привабливою.
-Він бачив, як ти танцюєш? -Аякже!
Зараз покажу тобі щось.
Так. Це ж треба.
Це твоя бабуся.
Ти гарна.
І він так вважав.
Але в той день я аж трусилася від страху.
Страху сцени.
-Справді? -Так.
Це був найважливіший день у моєму житті,
бо було лише… Здається, лише шість шкіл було обрано
для виступу в маленькому театрі на тому боці річки.
І я досі пам'ятаю,
як рипіла дерев'яна підлога.
А музика линула з оркестрової ями, наче хвиля.
Пам'ятаю, як падав пил у променях світла.
І мені тоді здалося, що це сон.
І що було далі?
Я виросла, моя люба дівчинко.
І стала надто висока.
Надто незграбна.
І стара.
Хто ж захоче дивитися, як танцює стара жінка?
Принести тобі десерт?
У мене є морозиво. Здається, є.
Якщо воно не вкрилося льодом.
Чому на поверхні морозива утворюється лід?
Скучила за нами?
Вона тут?
-Хто? -Квіточка.
Привіт. Я заварила чаю лише на двох.
Піду заварю ще.
Ти – її.
Це така загадка? Люблю загадки.
Я про мою бабусю. Ти її УД.
Авжеж. Так і є.
Бешкетний стиль, милий акцент.
Я здивована, що ти одразу цього не зрозуміла.
То ходімо!
Вона тут, унизу. Оце вона здивується.
Бі, повір, вона старалась.
Я щодня спускалася до неї.
Читала з нею, дивилася телевізор,
навіть пережила з нею фазу пілатесу.
Вона мене не бачила.
Якщо вони не пам'ятають – нічого не зробиш.
Тоді треба їй допомогти.
Елізабет.
Бі!
Що ти робиш?
СПАРТАК
Навіщо ми це робимо? Це безглуздя.
Що це ти задумала?
Бі.
О боже, де ти був?
Це твоя кімната? Клас. Старомодна.
Я його знайшов. Він працює в центрі.
Казав же, що будь-кого можу знайти.
Щасти, манюню. Тепер все у твоїх руках.
Шпигуни рулять!
Надіюся, спрацює.
НАДЗВИЧАЙНО СЕКРЕТНО
Тут написано, нам потрібен наступний квартал.
Треба поспішати.
Так… Давайте ще раз.
Ми справді його побачимо?
-Так! -Добре.
Ого. Прямо зараз побачимо!
Хоч ти й не дуже старався.
А як ми зрозуміємо, що це він?
У досьє все є.
Так. Це він.
Оце так.
Ого. Я не готовий до такого. Мене зараз знудить.
-Що? Бачиш його? -Він іде. Швидше.
-Де? -Уперед. Скоріше.
Треба було надіти костюм!
Наступний!
О боже.
Він такий…
чудовий!
Тільки гляньте на нього!
Такий стрункий!
Раніше він був більше схожий на мене.
І волосся гарно уклав.
Здається, це піт.
Я так хвилююся!
Скористаймося шансом.
Ну. Заходь туди.
Зачекай. Що?
Я не можу піти туди сам.
Іди з ним.
О ні. Цього не буде.
Громадські вбиральні – не найстрашніший мій кошмар…
Будь ласка.
…але вони точно в топі кошмарів.
Зламалася. Іди. Ну.
«Двадцять відсотків третього кварталу наступного року…
Двадцять відсотків третього кварталу наступного року.
Ти питаєш, чи це можливо.
Питаєш, чи це можливо».
Ну ж бо, чувак, зберися.
Іди!
Пора.
«Двадцять відсотків третього кварталу.
Як я знаю, що це можливо?
Як я знаю, що це можливо?»
Ти зможеш.
Зрозумів? Усе добре.
Не плач.
Благаю, не плач.
Ну. Подивися на мене!
Не плач.
Ну ж бо.
Ну…
Господи.
Як усе пройшло? Боже мій!
Ходімо!
Я усе зіпсував.
Фу. Ходімо.
Що, це кінець?
-Келе, я зникаю? -Це не так стається.
Ой леле! Зараз блюватиму.
Ну…
ми зробили, що могли.
І нічого не вийшло.
Не розумію. Вони майже впритул одне до одного стояли.
Точно вам кажу: я хочу блювати. Або їсти. Або те, або те.
Може, то він був не в тому настрої.
Слід зауважити, що музика була жахлива.
Вирішив: я таки хочу їсти.
Умираю з голоду.
Це воно.
Що воно?
Стеж за ним.
Я можу вам допомогти?
Так.
Я принесла замовлення.
ІМ'Я: БЛУ КОЛІР: ФІОЛЕТОВИЙ
ЛЮДИНА: ДЖЕРЕМІ *БАТЬКИ ВОЛОДІЛИ ПЕКАРНЕЮ
Оце так.
Містере Ґріффіт.
ВЗ вами готові зустрітися.
Ти впораєшся.
Так.
Усім привіт. Дякую, що знайшли час зустрітися. Я дуже радий.
Думаю, усе пройде добре.
Ого.
Це було просто…
Це було так…
ВІТАЄМО
Поздоровляю.
Тобі вдалося.
Нам удалося.
Думаю, ми чудова команда. Так?
Так. Чудова.
-Клас! -Ви обмінялися браслетами?
Аякже! У мене рука в них аж до плеча.
Дуже дякую.
Де ти була?
Вибач. Гуляла з друзями.
Заходь скоріше.
Усе гаразд, бабусю.
Зі мною все добре.
Річ не в тобі.
А у твоєму батькові.
І з ним, упевнена, все добре.
Бери, що тобі потрібно, й поговоримо в машині.
Ключі. Де ж поділися ключі?
Я не можу.
Не можу й усе.
Усе гаразд.
З тобою все добре.
Допоможи мені.
Гей, я ж тут.
Я не можу знову це витерпіти.
Що витерпіти?
Прощання.
То не прощайся.
Я не знаю, що казати.
Що мені йому сказати?
Розкажи йому історію.
Дякую.
-Почекайте хвилинку. -Добре. Дякую.
Бі.
У твого батька був важкий день.
Йому треба відпочити.
Привіт.
Отже…
Я дописала ту історію
готова тобі її розповісти.
Це історія про…
маленьку дівчинку.
Їй було так сумно
й страшно,
що вона, як могла, тікала від реального світу,
щоб більше ні через що не хвилюватися.
Але не змогла втекти.
Не могла, бо в її житті є один чоловік…
чарівний чоловік…
який не відпускає її,
хай як вона її відштовхує…
і намагається бути дорослою.
Він тримається за неї
все міцніше.
І цікаво те…
що лише з ним вона почувається в безпеці.
І хоче бути лише поряд з ним.
Тому тобі не можна нікуди зникати.
Я ж іще дитина.
Благаю, татку.
Благаю.
Яка прекрасна історія.
А що далі?
Я тебе люблю.
Він опритомнів!
Гей.
Відчиніть двері.
Агов.
Хто там?
Відчиніть.
Ти хочеш туди зайти?
Так. Там живе мій друг.
Друг?
Він мені допоміг, і я хочу йому подякувати.
Вибач…
Там нікого нема.
Ну…
Здається все.
Гей, ми можемо у будь-яку мить повернутися.
ІМ'Я: КВІТОЧКА ДИТИНА: МАРҐАРЕТ
ЛЮБИТЬ: ПИТИ НАДВЕЧІР ЧАЙ ЩО РОБИТЬ: ТАНЦЮЄ
ІМ'Я: ЛУЇС ДИТИНА: ЧАРЛІ
Нічого не забула?
Я зараз.
МАМА – ТАТО – Я
КЕЛВІН
Я саме йшла попрощатися.
Це був ти.
Це завжди був ти.
Мені дуже жаль, що я раніше не згадала.
Мабуть, ти думаєш…
що більше мені не потрібний.
Що я виросла.
Тому…
я прийшла сказати тобі,
що ти завжди будеш мені потрібний.
Особливо тоді, коли я виросту.
Треба буде лише заплющити очі –
і все повернеться.
-Фу. -Фу.
Коли я була маленька,
розповіла якось одну історію.
Я дорослішаю і часто думаю про це,
ставлю під сумнів певні деталі.
Та щоразу, коли це стається, я нагадую собі,
що треба глибоко вдихнути…
й сказати собі:
«Уяви диво».
З ними все буде добре.
З нею все буде гаразд.
Тож…
ходімо в дім?
Боже мій.
Денні, я повернувся!
Маєш чудовий вигляд. Класна борода. Скільки тобі?
Шпигуни рулять!
Ну й добре.
Ходімо.
Ти впораєшся.
Ходімо.
Привіт.
Мушу тобі зізнатися:
я навіть не знаю, що таке заморожені конвертики.
Мав раніше тобі сказати, але…
-Важка сумка? -Трохи.
Важка? Не хвилюйся, решту я сам принесу.
-Добре? -Добре.
Привіт, Кіте.
Раз, два, три, чотири!
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко
СВІТЛІЙ ПАМ'ЯТІ НАШОГО ДРУГА ЛУЇСА ҐОССЕТТА ДЖУНІОРА