Odată, aici a fost o lume
nu prea diferită de cea pe care o avem.
Aici au fost catastrofe naturale ocazionale,
eruptii vulcanice masive
si, de fiecare dată după un timp, un asteroid poate veni
din senin făcând ceva pagube.
Dar în primul miliard de ani,
ar fi arătat ca un paradis.
Cam asa credem că ar fi arătat planeta Venus, când Sistemul nostru Solar era tânăr.
Atunci, lucrurile au început să fie foarte groaznice.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Planeta Venus, care ar fi arătat ca un paradis,
s-a transformat într-un fel de iad.
Diferenta dintre cele două, poate fi un echilibru delicat,
mult mai delicat decât s-ar putea imagina.
După ce lucrurile începeau să dezlăntuie, aici nu mai era cale de întoarcere.
Asta este planeta Venus, cea mai învecinată planetă, asa cum arată astăzi.
Oceanele lui Venus nu mai există de mult timp.
Suprafata este mai fierbinte decât un cuptor aprins,
suficient de fierbinte ca să topească plumbul.
De ce ? Poate gândesti pentru că Venus
este cu 30% mai apropiată de Soare decât Pământul,
dar nu acesta este motivul.
Venus este acoperită complet
cu nori din acid sulfuric, care păstrează
aproape toată lumina solară care ajungea pe suprafată.
Asta ar trebui să o răcească pe Venus mai mult decât Pământul.
Asadar, de ce este Venus atât de fierbinte ?
Este pentru că o mică parte din razele solare
care trec prin nori ca să ajungă la suprafată,
nu mai pot iesi afară.
Fluxul de energie este blocat de o atmosferă densă
de dioxid de carbon.
Dioxidul de carbon, sau pe scurt: CO2
actionează ca o pătură sufocantă care mentine căldura înăuntru.
Nimeni nu arde cărbune
sau să conducă vehicule pe Venus.
Natura poate distruge mediul
fără ajutorul vietii inteligente.
Venus este în acumularea efectului de seră.
De ce arată înăuntru ca un vas ?
Este din cauza intensei presiuni atmosferice.
Este epava navetei Venera 13.
În 1982, oamenii de stiintă si inginerii
din ce a fost atunci Uniunea Sovietică
au lansat cu succes o navă spatială către Venus.
Ei au reusit să o tină răcită
pentru mai mult de două ore,
astfel încât să poată fotografia împrejurimile...
si să transmită imaginile înapoi pe Pământ
înainte ca circuitele de la bord să fie prăjite.
Venus si Pământul, au început cu aproape aceeasi cantitate
de carbon, dar cele două lumi au fost propulsate
de-a lungul unor căi diferite,
si carbonul a fost elementul decisiv în ambele povesti.
Pe Venus, aproape tot este sub formă de gaz:
dioxidul de carbon... din atmosferă.
Cel mai mult carbon a fost depozitat pe Pământ de-a lungul mileniilor
în roci arcuite de carbonat,
ca aceasta, o parte din lantul care formează
celebrele Stânci Albe din Dover,
chiar în Canalul Mânecii.
Ce titan a construit minunea aceasta a lumii ?
O creatură de sute de ori mai mică decât vârful de ac.
Trilioane de acest tip.
Alge unicelulare.
Vulcanii alimentează atmosfera cu dioxid de carbon,
si oceanele îl absorb.
Muncind în cursul a milioane de ani,
algele microscopice au cules dioxidul de carbon
si l-au transformat în cochilii micute.
S-au acumulat în depozite mari de cretă,
sau calcar pe fundul oceanelor.
Mai târziu, nelinistitul Pământ a împins la suprafată, fundul mării
si a sculptat aceste faleze masive.
Alte creaturi marine
au luat dioxidul de carbon ca să construiască enormele recife de corali.
Si oceanele au transformat si dizolvat CO2 în calcar
chiar si fără ajutorul unei vietăti.
Ca rezultat, doar o cantitate minusculă a rămas ca gaz
în atmosfera Pământului:
nici măcar 3 sutimi din 1%.
Gândeste-te la asta: mai putin de trei molecule la fiecare 10.000.
Si totusi, se face o diferentă critică
între pustietătile aride si grădina vietii de pe Pământ.
Dacă nu ar fi deloc CO2, Pământul ar putea fi înghetat.
Si cu dublul sau de mai multe ori,
vorbind încă de numai sase molecule
din zece mii.
Lucrurile ar putea deveni inconfortabil de fierbinti
care să ne cauzeze câteva probleme serioase...
dar niciodată la fel de fierbinte ca Venus; nici măcar pe aproape.
Acea planetă si-a pierdut oceanele în spatiu acum miliarde de ani.
Fără niciun ocean, nu se poate capta CO2
din atmosferă si să fie depozitată într-un mineral.
CO2 din eruptiile vulcanice
au continuat să se depună.
Astăzi, atmosfera este de 90 de ori mai grea decât a noastră.
Aproape tot dioxidul de carbon, captează căldura.
Uite de aceea este Venus un infern feroce
atât de neprietenos vietii.
Pământul, într-un contrast uimitor,
este viu.
El respiră...
... dar foarte lent.
O singură respiratie durează un an întreg.
Pădurile contin o mare parte din viata Pământului,
si cele mai multe păduri sunt în Emisfera Nordică.
Când vine primăvara în nord,
pădurile inhalează dioxidul de carbon din aer
si cresc, devenind terenuri înverzite.
Cantitatea de CO2 din atmosferă, scade.
Când vine toamna si plantelor le cad frunzele, ele putrezesc,
expirând dioxidul de carbon înapoi în atmosferă.
Acelasi lucru se întâmplă si în Emisfera Sudică
în timpul opus al anului.
Dar Emisfera Sudică este cam toată cu apă.
Deci pădurile nordice sunt cele
care controlează schimbările globale de CO2.
Pământul a respirat cam asa
de zeci de milioane de ani.
Dar nimeni nu a remarcat până în 1958,
când un oceanograf numit Charles David Keeling
a conceput o cale de măsurare precisă
a cantitătii de dioxid de carbon din atmosferă.
Keeling a descoperit că Pământul respiră excelent.
El a descoperit de asemenea ceva socant
o rapidă crestere fără precedent în istoria umană, a nivelului general de CO2,
una care a continuat încă.
Este lovitura nivelelor de CO2 care predomină
din timpul înfloririi agriculturii si civilizatiei.
De fapt, Pământul nu a mai văzut asta
de trei milioane de ani.
Cum putem fi atât de siguri ?
Dovada este scrisă în apă.
Pământul păstrează jurnalul detaliat
scris în zăpada de odinioară.
Oamenii de stiintă, au forat bucăti de gheată
din adâncimile gheturilor din Groenlanda si Antarctica.
Nivelele de gheată contin aer străvechi, blocat în ele.
Putem citi neîntrerupta înregistrare a atmosferei Pământului
care se extinde înapoi până la 800.000 de ani.
În tot acel timp,
cantitatea de dioxid de carbon din aer, niciodată nu a crescut peste 3 sutimi dintr-un procent.
Asta a fost până a venit rândul secolului 20.
Si aceasta se întâmplă în mod constant si mai rapid de atunci.
Este cu 40% mai mult acum decât
era înaintea Revolutiei Industriale.
Prin arderea cărbunelui, petrolului, si gazului,
civilizatia noastră emană dioxid de carbon
mult mai rapid decât poate absorbi Pământul.
Deci CO2 se asează în atmosferă.
Planeta se încălzeste.
Fiecare obiect cald, radiază un tip de lumină pe care nu o putem vedea cu ochii liberi:
lumina infrarosie termică.
Noi toti lucim cu o căldură invizibilă radiată, chiar si în întuneric.
Uite asa arată Pământul în infrarosu.
Tu vezi căldura proprie a planetei.
Lumina care vine de la Soare, atinge suprafata.
Pământul absoarbe multă din acea energie,
care încălzeste planeta
si face suprafata să lucească în lumina infrarosie.
Dar dioxidul de carbon din atmosferă
absoarbe multă din căldura radiată care iese,
trimitând o mare parte din ea înapoi pe suprafată.
Asta face planeta chiar mai caldă.
Asta se întâmplă cu efectul de seră.
Fizica sa fundamentală,
doar păstrează fluxul de energie.
Nu e nimic controversat despre asta.
Dacă nu am fi avut dioxid de carbon în atmosfera noastră,
Pământul ar putea fi o mare minge de zăpadă,
si nu am fi fost aici.
Deci, putin efect de seră este un lucru bun.
Dar dacă e mai mult, se poate destabiliza climatul
si ne va distruge modul nostru de viată.
Toate bune, dar cum putem afla că noi suntem problema ?
Poate că însusi Pământul cauzează cresterea de CO2.
Poate nu are de-a face cu petrolul si cărbunele pe care le ardem.
Poate că sunt acei vulcani.
La fiecare câtiva ani, Muntele Etna, din Sicilia, erupe.
Fiecare mare eruptie, trimite milioane de tone de CO2
în atmosferă.
Acum, combină asta cu debitul
tuturor activitătilor vulcanilor de pe planetă.
Să luăm cea mai mare aproximare stiintifică:
cam 500 de milioane de tone CO2 vulcanic
intrând în atmosferă în fiecare an.
Sună cam mult, nu-i asa ?
Dar astea nu ocupă nici măcar 2 procente din 30 de trilioane de CO2
pe care civilizatia noastră o emană în fiecare an.
Si lucrul amuzant e că,
măsurarea cresterii de CO2 din atmosferă
coincide cantitătii folosite prin arderea cărbunelui, petrolului si gazului.
CO2 vulcanic are o semnătură distinctă:
este putin mai greu decât cel produs
prin arderea combustibililor.
Putem spune diferenta dintre cele două,
când le examinăm la nivel atomic.
Este clar că sporirea CO2 din aer
nu este de la vulcani.
Si mai mult, căldura observată este asa cum s-a prezis
de la măsurarea cresterii dioxidului de carbon.
Este un caz destul de strâmtorat.
Amprentele noastre sunt în toată situatia asta.
Cât de mult sunt 30 de miliarde de tone de CO2 pe an ?
Dacă ai comprima-o într-o formă solidă,
ar putea ocupa cam acelasi volum
ca si Stâncile Albe din Dover.
Si adăugând la fel de mult CO2 în aer la fiecare an,
persistând, an după an.
Din nefericire pentru noi, deseurile principale
ale civilizatiei noastre nu sunt substante oarecare.
Se întâmplă să fie căpetenia schimbării climatului
din termostatul nostru global, an după an.
Din păcate CO2 este un gaz invizibil.
Poate dacă l-am vedea...
Dacă ochii nostri erau sensibili la CO2,
si poate sunt pe undeva în cosmos fiinte cam asa,
dacă am putea vedea tot dioxidul de carbon,
atunci ne-am depăsi negarea si întelegerea importantei impactului nostru în atmosferă.
Dar dovada că lumea devine mai caldă,
este un jurul nostru.
Pentru început, să verificăm termometrele.
Statiile meteo din jurul lumii
au păstrat temperaturi record de încredere
din anii 1880,
si NASA a folosit datele ca să alcătuiască o hartă
urmărind temperaturile medii
din jurul lumii, în timp.
Galben înseamnă temperatură mai caldă
decât media, pentru orice regiune în anii 1880.
Portocaliu înseamnă fierbinte.
Si rosu înseamnă mult mai fierbinte.
Lumea este mai caldă decât a fost în secolul 19.
Pe atunci, cea mai mare afacere pe care lumea a văzut-o vreodată,
era a unui geniu uitat care a demonstrat solutia acestei probleme.
Vino cu mine !
Aici a fost odată o lume
care nu era nici prea fierbinte si nici prea rece,
era doar potrivită.
Apoi a venit timpul când viata pe care o sustinea,
începea să observe că planeta noastră uimitoare, se schimba.
Si asta nu e pentru că nu stiam problema.
Înapoi în 1896,
omul de stiintă suedez Svante Arrhenius
a calculat că dublarea cantitătii
de CO2 din atmosferă, ar putea topi gheata Arctică.
În 1930, fizicianul american E. O. Hulburt,
a confirmat rezultatul, în Laboratorul de Cercetare Naval.
De departe, era încă teoretic.
Dar când inginerul englez Guy Callendar
a adunat dovezi ca să arate că
CO2 si media globală a temperaturii, chiar cresteau de fapt.
Chiar acum, omul poate fi inconstient de schimbarea climei Pământului
prin deseurile civilizatiei sale.
Datorită emanării prin fabrici
si automobile, în fiecare an, mai mult de
sase miliarde de tone de CO2,
care ajută aerul să absoarbă căldura Soarelui,
atmosfera noastră se pare că devine mai caldă.
Este de rău ?
Ei bine, s-a calculat că pentru cresterea cu câteva grade
a temperaturii Pământului
ar putea topi calotele polare de gheată.
În 1960, în teza de doctorat a lui Carl Sagan
era inclus primul calcul
al efectului de seră de pe Venus.
Acest lucru a fost o parte din ce l-a interesat în toată cariera sa
în atmosferele planetelor, inclusiv a noastră.
Din seria originală "Cosmos" din 1980, Carl Sagan a avertizat că...
Noi emanăm mari cantităti de dioxid de carbon,
crescând astfel efectul de seră.
Nu ar lua prea mult
ca să destabilizăm climatul Pământului,
să transformăm acest paradis, unica noastră casă din cosmos,
într-un fel de iad.
De când a spus Carl aceste cuvinte,
noi am ars atmosfera lumii noastre cu încă
400 de miliarde de tone de CO2.
Dacă nu ne schimbăm căile noastre,
cum va fi planeta în viitorul copiilor nostri ?
Pe baza proiectelor stiintifice,
dacă ne-am tine de afaceri ca de obicei,
copiii nostri vor fi într-o călătorie dură.
Valuri de căldură ucigase, secete record,
cresterea nivelului mării, extinctia în masă a speciilor.
Noi am mostenit o lume generoasă
făcută posibilă de o climă relativ stabilă.
Agricultura si civilizatia au prosperat
de sute de ani.
Si acum, nepăsarea si lăcomia ne expun unui risc.
Ei bine, dacă noi oamenii de stiintă suntem atât de buni
la facerea acestor predictii groaznice pe termen lung, în vederea climatului,
cum de suntem atât de gresitori în prezicerea vremii ?
În plus, am avut în acest an, o iarnă mai rece în orasul meu.
Cu tot ce stiu oamenii de stiintă,
noi putem fi într-o răcire globală.
Uite diferenta dintre vreme si climă:
Vremea este ceea ce face atmosfera pe termen scurt: oră de oră, zi de zi.
Vremea este haotică, ceea ce înseamnă chiar
perturbatiile microscopice pot duce la schimbări pe scară largă.
De aceea acele 10 zile de prognoză a vremii sunt inutile.
Un fluture dă din aripi în Bali, si după sase săptămâni,
nunta ta în aer liber, este ruinată.
Climatul este media pe termen lung a vremii, timp de mai multi ani.
Este formată de fortele globale care alterează echilibrul energiei din atmosferă,
precum schimbările din Soare,
înclinarea axei Pământului,
multimea razelor solare reflectate de Pământ, înapoi în spatiu
si concentratia gazelor de seră din aer.
O schimbare din fiecare din ele, afectează climatul
în modurile în care sunt previzibile în linii mare.
Serpuirea prietenului meu
reprezintă fluctuatiile pe termen scurt:
aceea este vremea.
E aproape imposibil să prezici
ce-i va atrage atentia,
dar nu e prea greu să stii care va fi lungimea acestei serpuiri,
pentru că îl tin în lesă.
Nu putem observa direct climatul
tot ce putem vedea este vremea
dar media vremii de-a lungul anilor,
dezvăluie o formă.
Eu reprezint directia pe termen lung,
care este climatul.
Păstrează-ti ochii pe om, nu pe câine !
Vremea este greu de prezis, la fel ca si prietenul meu de aici
dar climatul este previzibil.
Climatul s-a schimbat de multe ori în istoria a Pământului,
dar totdeauna ca o reactie a fortelor globale.
Fortele cele mai puternice schimbă climatul chiar acum
prin cresterea CO2 din arderea combustibililor fosili,
care va bloca mai multă căldură de la Soare.
Toată energia suplimentară trebuie să meargă undeva.
O parte din ea, încălzeste aerul.
Cea mai mare parte ajunge în oceane.
Oceanele din toată lumea devin mai calde.
Este foarte evident în Oceanul Arctic
si zonele dimprejur.
Bine, deci noi pierdem în timpul verii, marea de gheată
în locuri unde cu greu ajungea cineva.
Ce îmi pasă mie că aici nu este gheată în jurul Polului Nord ?
Gheata este cea mai strălucitoare suprafată de pe Pământ,
si apa din largul oceanului este întunecată.
Gheata reflectă înapoi în spatiu razele solare care vin.
Apa, absoarbe razele solare
si devine mai caldă, care va topi chiar mai multă gheată,
iar expunerea unei suprafete mai mari de ocean
va absorbi chiar mai multă lumină solară.
Asta e ceea ce numim noi un cerc pozitiv de feedback.
Este unul din numeroasele mecanisme naturale care se amplifică
si se încălzesc doar din cauza CO2.
Acum suntem la Drew Point, Alaska,
la marginea Oceanului Arctic.
Când m-am născut, tărmul era cu o milă mai în depărtare,
si s-a surpat la o rată de aproape de 6 metri pe ani.
Acum...
se surpă cam 15 metri pe an.
Oceanul Arctic se încălzeste
si încă într-un ritm crescător.
Deci a rămas fără gheată în mai mult de un an.
Asta face ca malul de aici
să fie mai expus eroziunii de la furtuni,
care devin de asemenea mai puternice,
acesta fiind un alt efect al schimbării climei.
Partea de Nord din Alaska, Siberia si Canada
este în mare parte din permafrost,
pământ înghetat în toti anii de-a lungul mileniilor.
Contine multă materie organică,
frunze vechi si rădăcini ale plantelor
care au crescut în urmă cu mii de ani.
Deoarece regiunile arctice se încălzesc rapid
decât orice alt loc de pe Pământ,
permafrostul se dezgheată
si continutul său se descompune,
la fel ca atunci când deconectezi congelatorul.
Dezghetarea permafrostului emană dioxid de carbon
si metan, chiar un mai periculos gaz de seră,
în atmosferă.
Asta face ca totul să devină si mai cald,
un alt exemplu al mecanismului de feedback pozitiv.
Permafrostul lumii depozitează suficient carbon
mai mult de dublul dioxidului de carbon din atmosferă.
În ritmul în care se întâmplă,
încălzirea globală poate elibera o mare parte din ea
până la sfârsitul secolului.
S-ar putea să ducem climatul într-un punct fără întoarcere
într-o alunecare neprevizibilă.
Bine, aerul, apa
si terenul, toate se încălzesc,
deci încălzirea globală chiar are loc.
Dar poate că nu e vina noastră.
Poate este a naturii.
Poate este a Soarelui.
Nu, nu e Soarele.
Am monitorizat Soarele îndeaproape de zeci de ani,
si energia solară care iese, nu s-a schimbat.
Mai mult, Pământul se încălzeste mai tare noaptea
decât în timpul zilei,
si mai mult în timpul iernii decât în vară.
Acestea sunt exact asteptările noastre de la încălzirea gazelor de seră,
dar opusul a ceea ce ar cauza cresterea
emanării solare.
Este acum clar că dincolo de orice dubiu rezonabil
noi schimbăm climatul.
Soarele nu este problema.
Dar este solutia,
si noi stim asta de mult timp,
mai mult decât poti crede.
Paris, septembrie 1878.
Mai durează până ca Turnul Eiffel să fie construit.
Martorul celor mai splendide spectacole
pe care lumea le-a văzut vreodată:
Magnificul cap al Statuii Libertătii
tocmai a fost finalizat.
Miile de expozanti din întreaga lume
acopereau 250 de metri pătrati din Paris
cu bunurile si inventiile lor.
Prima demonstrare publică a becului făcută de Edison...
nu va avea loc pentru încă un an.
Nu există niciun lucru precum aparatele electronice.
Oamenii nu apasă pe butoane sau întrerupătoare.
Este o lume încă trasă de cai.
Acesta este tipul pentru care am venit să-l vedem,
acela cu acea mustată nebunească.
El este profesor de matematică numit Augustin Mouchot.
Aminteste-ti, suntem în 1878.
Aceasta e lumea luminată mai mult cu gaz.
Automobilele încă nu au apărut.
Dar Mouchot, aici, orbeste multimea
cu puterea de concentratie solară.
Soarele ne apartine tuturor !
Chiar dacă este la 150 de milioane de kilometri de noi,
simtiti-i minunata putere !
Inventia mea concentrează energia gratuită de la Soare
si o transformă în miscare mecanică.
Pot alimenta orice tip de masină.
Poate produce electricitate sau să ruleze o presă de tipar
sau să facă gheată într-o zi fierbinte.
Si iată (Et voila)!
Gânditi-vă la asta,
lumina solară transformată în gheată.
Vedeti, prietenii mei, cu ce minuni putem lucra
dacă valorificăm darnica energie a Soarelui.
Lumea va fi într-o zi fără cărbune,
dar Soarele magnific va fi totdeauna acolo pentru noi.
Mouchot a dus acasă o medalie de aur din acel târg.
Dar pretul cărbunelui a scăzut,
devenind atât de ieftin încât nu era niciun interes pentru energia solară.
Pe lângă asta, nimeni nu întelegea, în acel timp
care este adevăratul cost al arderii combustibililor fosili.
Finantarea cercetării lui Mouchot a fost oprită.
35 de ani mai târziu, la începutul secolului 20,
o altă usă s-a deschis la o viitoare alternativă.
Se întâmpla în Egipt, pe malurile Nilului.
În memoria viitoarelor călătorii în timp...
acesta ar fi un excelent punct de intrare
pentru evitarea schimbării climatului.
Egipt, 1913.
Acela este Frank Shuman din Philadelphia.
El are doar trei ani de scoală,
dar geniul său pentru inovatie contează mai mult decât asta.
Înainte de a avea 30 de ani, Shuman a inventat sticla de sigurantă.
Se foloseste în automobile si lanterne, salvând nenumărate vieti
si făcându-l un om foarte bogat,
suficient de bogat pentru a-si urma pasiunea sa reală:
energia solară.
Shuman a condus echipa care a proiectat si construit
o multime de concentratoare de energie solară.
Putea alimenta un motor cu aburi.
Shuman spera să folosească puterea Soarelui
ca să irige desertul
si să-l înverzească.
Inaugurarea oficială
a centralei electrice a lui Shuman din 1913,
a avut un succes orbitor.
El a inventat un mod practic de a capta energia solară
la scară industrială,
făcând energia solară chiar mai ieftină decât cărbunele.
Guvernele britanice si germane
au oferit sponsorizări generoase
pentru dezvoltarea inventiei sale.
Era o sursă ideală de putere abundentă
în regiunile tropicale,
unde cărbunele era exagerat de scump.
Dar Shuman avea vise si mai mari.
Într-o scrisoare către oamenii de stiintă americani,
el a calculat că centralele alimentate de Soare,
dacă s-ar desfăsura pe o zonă din Desertul Sahara
doar de 24 de kilometri pe latură, ar putea alimenta atât de multă putere
cât cea consumată de toată industria din lume.
Dar nu a fost să fie.
Piata pentru combustibilul lichid, petrolul,
a explodat pentru transport,
încălzirea caselor, a masinilor si camioanelor.
Petrolul era abundent, mai ieftin decât cărbunele,
mult mai usor de scos din pământ si procesat.
Trebuia ca 100 de oameni să alimenteze o navă cu cărbune,
dar cu petrol, numai un singur om putea să facă asta
într-o singură zi.
Un an după triumful lui Shuman din desert,
Primul Război Mondial începuse.
Colectoarele solare ale lui, au fost reciclate în arme.
Visul lui Frank Shuman a unei civilizatii alimentate cu puterea solară
avea să astepte încă un secol
până să se renască.
Aici sunt si alte surse inepuizabile de energie curată
pentru lume.
Însăsi vânturile sunt alimentate de Soare,
pentru că steaua noastră influentează vânturile si valurile.
Spre deosebire de colectoarele solare,
centralele eoliene ocupă mai putin loc,
si multe din ele sunt în depărtare,
unde vânturile sunt mai puternice.
Dacă putem colecta chiar si un procent din puterea lor,
am avea destulă energie pentru consumul civilizatiei noastre.
Într-o oră ajunge si mai multă energie solară pe Pământ
decât toată energia consumată de toate civilizatia noastră
într-un an întreg.
Dacă am putea utiliza o mică fractiune
din puterile disponibile: eoliană si solară,
am putea alimenta toate nevoile noastre pentru totdeauna,
si fără să adăugăm orice carbon în atmosferă.
Încă nu e prea târziu.
Există un viitor pentru care merită să lupti.
Cum de stiu asta ?
Fiecare dintre noi provine dintr-un lung sir de supravietuitori.
Specia noastră, ar fi nimic dacă nu s-ar adapta.
A fost doar pentru că înaintasii nostri au învătat
să gândească pe termen lung si să actioneze ca atare,
de aceea suntem aici până la urmă.
Am fost în situatii aproape fără iesire,
si am trecut prin ele ca să atingem noi înăltimi.
De fapt, cele mai legendare realizări umane din toate
au venit din cele mai negre perioade.
Odată aici a fost o lume
înarmată cu 60.000 de arme nucleare aeriene.
Combatantii au fost
două, cele mai puternice tări de pe Pământ,
si erau blocate într-o îmbrătisare mortală,
fiecare promitând că ei vor vedea distrus mai degrabă
tot ce iubim
decât să prezinte ce doreau de la celălalt.
Când aveam trei ani,
cea mai mare explozie făcută de om din toate timpurile
a fost detonată de Uniunea Sovietică.
Acea teroare a fost diminuată, pentru a face loc altor temeri noi.
Pericolul că acele 2.000 de orase mai extinse de pe Pământ
ar putea fi devenit moloz în vreo după-amiază
nu mai există.
Rivalitatea nucleară dintre Statele Unite
si Uniunea Sovietică
a avut o altă tintă.
Misiunea Apollo către Lună, era o extensie
a cursei înarmărilor care a fost între ele.
Trimitând oameni să orbiteze Pământul
sau spre Lună, cereau rachete puternice, mari,
si desigur cu aceeasi tehnologie
de care ai nevoie să transporti focoasele nucleare
jumătate din drumul dimprejurul planetei
ca să distrugă orasele cele mai mari ale inamicilor.
Cred că această natiune
ar trebui să înfăptuiască realizarea scopului,
înainte de terminarea acestui deceniu, să aterizeze un om pe Lună
si să se întoarcă în sigurantă pe Pământ.
Discursul presedintelui Kennedy din 1961
a electrizat natiunea,
si continutul remarcabil de profetic...
dar niciun cuvânt despre un obiectiv stiintific
pentru zborul către Lună.
Nu erau întrebări despre originile Lunii
sau speranta de a aduce mostre de analizat.
Nu, misiunea Apollo a fost concepută
pentru demonstrarea puterii superioare
si precizia rachetelor noastre strategice.
Dar ni s-a întâmplat un lucru amuzant
în drumul către Lună.
Ne-am uitat spre casă...
si am descoperit o altă lume...
a noastră.
Pentru prima dată, noi locuitorii Pământului
puteam păsi înapoi si să vedem cum este de fapt
o lume, indivizibilă,
o parte micută din contextul cosmic.
Oricare ar fi fost motivul, noi am strâns resurse enorme
necesare pentru programul Apollo,
indiferent de cât de împotmolit a fost Războiul Rece nationalist
si instrumentele mortii,
recunoasterea inevitabilă a unitătii
si fragilitatea Pământului
este clar si dividend,
cadoul neasteptat al lui Apollo.
Un proiect conceput într-o competitie mortală
ne-a făcut să ne recunoastem comunitatea noastră.
Ce titan a construit această minunătie a lumii ?
Erau Ifugao, oameni din Filipine,
care au muncit cu nimic mai mult decât cu mâinile lor.
Cam cu 10.000 de ani în urmă, înaintasii nostri de peste tot în lume
aveau avantajul unei alte forme de schimbare climaterică,
un climat blând a pauzei din era glaciară...
ei au inventat agricultura.
Au renuntat să mai rătăcească neîncetat,
vânând si adunând ce era în calea vietii lor
pentru milioane de ani sau cam asa ceva,
să se stabilească si să producă mâncare.
Au descoperit o cale de a capta
cu zece la sută mai multă energie solară
decât le oferea mediul natural înaintasilor săi.
Oameni din toată lumea, au făcut cu dificultate tranzitia
de la cultura nomadă la agricultură
din moment ce foloseau energia solară mai eficient.
A fost un pas către civilizatie.
Noi stăm pe umerii celor care au făcut treburile grele
atât de fundamentale încât cereau o transformare.
Acum, este rândul nostru.
Odată aici a fost o lume...
Dacă viata ar fi existat vreodată pe Venus, nu ar fi avut nicio sansă
ca să evite destinul infernal al acestei lumi.
Acest efect de seră a fost de neoprit.
Odată...
aici a fost o lume...
a noastră.
Si acea lume este acum.
Aici nu sunt obstacole stiintifice sau tehnologice
în protejarea lumii noastre
si vietii pretioase pe care o suportă.
Totul depinde...
de ce valorizăm cu adevărat...
si dacă noi vom avea vointa să începem să actionăm.
Dar de ce Luna ? Spun unii
De ce am ales acest scop ?
Si ei pot la fel de bine să fie întrebati,
de ce să vă urcati pe cei mai înalti munti ?
Am ales să mergem spre Lună...
am ales să mergem spre Lună...
... am ales să mergem spre Lună în acest deceniu
si să facem alte treburi,
nu pentru că este usor, ci pentru că este greu.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com"
Adaptarea Bubuloimare