Visul de a deveni cetăteanul cosmosului
s-a născut aici, cu mai mult de două milenii în urmă,
în orasul Alexandria,
numit si conceput de către cuceritorul ei:
Alexandru cel Mare.
Ptolemeu, regele Greciei
care a mostenit portiunea egipteană din imperiul lui Alexandru,
a construit această bibliotecă
si este asociată cu institutele de cercetare.
Rareori, dacă vreodată,
înainte sau după,
aici a fost un guvern care a fost dispus să cheltuiască
atât de mult din fondul national brut
pentru achizitia cunoasterii.
Si a meritat.
Mari timpuri.
Fiecare navă care intra în portul Alexandria
era căutată, nu pentru contrabandă,
ci pentru cărtile care puteau fi copiate si depozitate aici,
în ceea ce a fost cea mai mare bibliotecă de pe Pământ.
Aici, Eratostene, unul din bibliotecarii cei mai de seamă,
a calculat cu precizie mărimea Pământului
si a inventat geografia.
Pitagora.
Hypatia.
Euclid.
Euclid a stabilit mai departe învătăturile geometriei
într-o carte care a rămas în folosintă pentru 2.300 de ani.
Vechiul Testament al Bibliei, vine către noi
în principal de la traducerile grecesti făcute aici.
Manuscriptele originale ale capodoperelor
grecesti: comedie si dramă, poezie,
stiintă, inginerie,
medicină si istorie...
toată munca produsă
a trezirii civilizatiei antice, era păstrată aici.
Estimările variază pe numărul total de suluri.
Ele variază de la 500.000
până la aproape un milion.
Si totul...
toate acestea,
sunt o mică fractiune de informatie
pe care o aveai la îndemână în acest moment.
Cunoasterea colectivă a speciei noastre,
propria noastră bibliotecă electronică din Alexandria,
poate fi accesată de oricine care are un dispozitiv
si interesul si libertatea să o facă astfel.
Asta nu a fost adevărat în Alexandria,
unde cunoasterea apartinea elitei.
Deci în al patrulea secol î.E.N.,
când o multime de huligani au venit să distrugă biblioteca
si geniul civilizatiei clasice,
aici nu au fost destui oameni care să o apere.
Ce se va întâmpla data viitoare când vor veni huliganii ?
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com".
Vizionare plăcută !
Am parcurs un drum lung împreună,
călătorind din adâncul inimii unui atom
către orizontul cosmic,
si de la începutul timpului până în viitorul îndepărtat.
Cred că suntem pregătiti să efectuăm un experiment.
Nu este tipul de experiment care necesită un laborator.
Poti să-l faci în capul tău.
Este numit: "experimentul de gândire".
Alege o stea...
oricare din sutele de miliarde de stele
din galaxia noastră Calea Lactee,
care este doar o galaxie
din o sută de miliarde din universul cunoscut.
Ce spui despre acea stea ?
Sau despre aceea ?
Bine, aceasta.
Este orbitată de zeci de planete si luni.
Presupunând că pe lângă una din ele,
trăiesc specii inteligente,
una din cele zece milioane de forme de viată de pe acea planetă,
si acolo este o subgrupă din acea specie
care crede că le stie pe toate...
lumea lor este în centrul universului,
un univers creat pentru ei,
si că ei stiu orice despre tot ce au nevoie...
cunostintele lor sunt complete.
Cât de în serios poti lua ce au spus ei ?
Înaintasii nostri au crezut
că universul a fost făcut pentru ei.
Era natural să presupunem că noi eram în centru.
După toate astea, pare că Soarele si toate stelele se învârt în jurul nostru.
Încă mai spunem că Soarele "răsare".
Arhitectura limbajului nostru, legendele si visele
vin din era prestiintifică.
Aceasta este planeta noastră asa cum era stiută atunci,
chiar înainte ca să lanseze ancora Columb.
Primul glob al Pământului a fost de ultimă oră
când Martin Behaim l-a făcut în 1492.
Ca oricine altcineva, el a crezut
că acel puzzle geografic era complet.
Acolo erau trei continente...
Europa, Africa si Asia,
si doar un mare ocean între ele.
Behaim nu avea nicio idee că America de Nord si de Sud ar fi existat.
Este usor să te simti important, nu-i asa ?
Ei bine, faptul e că Martin Behaim stia infinit mai mult
despre lumea sa, Pământul,
decât stim noi despre a noastră: universul.
O recentă lectie în umilintă
va fi ilustrată.
În 1912, Victor Hess a făcut o serie de călătorii
pe cerul de deasupra Austriei,
si a găsit lucrul pe care oamenii de stiintă îl iubesc cel mai mult...
un mister care a sfidat întelegerea
în termenii întelepciunii stiintifice conventionale.
Chiar si astăzi,
un secol mai târziu, noi încă mai căutăm
după explicatia completă pentru ce a descoperit Hess.
Un nou tip de energie a fost descoperită recent:
radioactivitatea.
Era eliberată
de anumite elemente precum: radiu.
Dar era de asemenea găsit în aer,
chiar mai departe de rocile radioactive:
era peste tot.
De unde venea această energie ciudată ?
Nimeni nu stia.
Hess a presupus că poate veni de deasupra Pământului.
Pentru a-si testa ipoteza, a cărat detectoarele de radiatie
în înaltul cerului.
În timpul unei ascensiuni riscante cu balonul cu hidrogen,
a obtinut o altitudine de mai mult de 4.8 kilometri.
Când a ajuns în rarefiata, friguroasa, jumătate din atmosfera superioară,
el a observat că radiatia
era mai puternică mai mult de două ori fată de cum e la sol.
Radiatia trebuie să vină de undeva de deasupra.
De aceea intensitatea este mai mică la sol...
atmosfera Pământului absorbind o mare parte din ea.
Unii au crezut că acea radiatie poate veni de la Soare.
Pentru a testa ideea, Hess a cronometrat ascensiunile sale
pentru a coincide cu eclipsa Soarelui.
Dar eclipsa nu avea niciun efect asupra radiatiei.
Hess a găsit de asemenea că acea radiatie
era la fel de puternică ziua, cât si noaptea.
Venea de undeva de sus, dar nu de la Soare.
Ce nu stia Hess,
era că vântul solar nu se miscă atât de rapid.
Si asa pentru o argumentare gresită
el a ajuns la concluzia corectă.
Hess a descoperit razele cosmice,
o multime de particule subatomice care traversează universul
la literalmente: viteza luminii.
Fără efectul de ecranare a atmosferei Pământului,
acestea pot fi letale.
Câteva raze cosmice pot duce atât de multă energie
precum un glont tras dintr-o puscă.
Ar putea dura decenii ca să urmăresti acele raze cosmice
înapoi la o moarte inimaginabil de violentă.
Razele cosmice pe care Victor Hess le-a detectat
în cerul de deasupra Austriei, erau un mister pentru oamenii de stiintă.
Radioactivitatea din mineralele de pe Pământ...
precum minereul de uraniu
provin din dezintegrarea atomilor.
Dar razele cosmice erau de o natură diferită.
Ele erau de departe mult mai puternice
decât tot ce se stia în lumea lui Hess.
Oamenii de stiintă s-au întrebat timp de două decenii
ce pot produce razele cosmice.
Să intre Fritz Zwicky,
cel mai sclipitor om de care nu ai auzit vreodată.
În 1933, el si colegul său, au descoperit
că unele stele licăresc si devin la fel de luminoase,
ca întreaga lor galaxie pentru câteva săptămâni,
înainte ca să se ofilească din nou.
Fritz Zwicky a fost prima persoană
care a înteles ce se întâmplă de fapt.
A presupus corect că acesta este felul
în care o stea masivă moare: explodează
tot ce contine în spatiu.
El a numit aceasta un fel moarte a stelei, o "supernova"
si a prezis că o stea pe moarte s-ar putea micsora
de la aproape un milion de kilometri, la numai 10 kilometri.
Rezultatul ar fi atât de dens
încât un singur grăunte din ea, ar putea cântări la fel de mult
ca Marea Piramidă din Egipt.
Aceasta ar putea consta aproape în întregime
din particule subatomice numite neutroni,
deci, el a numit aceste obiecte bizare: "stele neutron".
Si după 35 de ani de prezicerea existentei lor de către Zwicky,
astronomii au început să le găsească,
le numim: "pulsari".
Când se învârt foarte rapid, ei emit impulsuri periodice de energie radio.
Supernovele si stelele neutronice ar putea reprezenta
o gamă largă de raze cosmice,
dar nu cele mai energetice.
Nimic cunoscut încă stiintei
nu le poate explica, iar noi suntem de acord cu asta.
Este unul din lucrurile pe care le iubesc din stiintă,
faptul că nu pretindem că avem toate răspunsurile.
Zwicky de asemenea, a venit cu ideea
că gravitatia unei galaxii denaturează structura
spatiului din jurul ei, să actioneze ca o lentilă.
Aceasta deformează si amplifică lumina
de la orice altă galaxie situată în spatele ei.
Deci, astronomii pot vedea pe Pământ multiple imagini
a aceleiasi galaxii din depărtare,
deformată, ca într-o oglindă "fun house".
40 de ani de la prezicerea sa, am început să le găsim si noi, de asemenea.
Si Zwicky a mai făcut o descoperire în anii '30.
În timp ce studia Grupele Coma ale galaxiilor,
a observat ceva amuzant despre felul în care se miscă ele.
Galaxiile se miscau prea repede,
atât de repede încât ele ar fi trebuit să se despartă una de alta,
pentru că toate stelele din acea galaxie
au prea putină gravitatie ca să le tină grupul împreunat.
Zwicky a gândit
că ceva trebuie să le unească între ele.
Acea misterioasă componentă lipsă
ar putea cântări cam de 50 de ori la fel ca
însăsi stelele.
Dar nimeni nu i-a dat atentie notiunii sale nebunesti.
Încă o ideea nebunească de-a lui Zwicky.
În Sistemul nostru Solar,
cea mai apropiată planetă: Mercur, se miscă mai repede
decât cea mai îndepărtată: Neptun.
Si asta are sens, nu ?
Cu cât tragi ceva mai tare, cu atât se miscă mai repede.
Gravitatia Soarelui slăbeste cu mărirea distantei,
deci, planetele care sunt mai îndepărtate de Soare, se miscă mai greu.
Fiecare se astepta ca stelele exterioare din galaxie
ar putea actiona în acelasi fel.
O mare parte din stele sunt concentrate spre centru, deci, gravitatia comună trage stelele,
în acelasi fel cum Soarele atrage planetele.
Dar în anii '70, când astronomul
Vera Rubin a studiat galaxia Andromeda,
a descoperit că stelele exterioare nu se supun aceleiasi reguli.
Spre deosebire de planetele exterioare din Sistemul Solar,
stelele exterioare din galaxie, se miscă cu aceeasi viteză
la fel ca stelele care sunt mai apropiate,
si ele se miscă mai repede decât ne asteptam.
"Este amuzant", a gândit Vera.
"Trebuie să fie ceva ciudat în legătură cu galaxia Andromeda".
Asadar, s-a uitat la altă galaxie:
aceeasi poveste,
si alta.
Vera a studiat 60 de galaxii
si a observat că fiecare din ele
părea că încalcă Legea Gravitatiei,
un principiu fundamental al fizicii.
După unele păreri initiale, sceptice si sănătoase,
s-au uitat si colegii ei,
si au descoperit că Vera avea dreptate.
Nu este că Isaac Newton ar fi enuntat gresit Legea Gravitatiei;
Vera Rubin a descoperit că gravitatia
a ceva masiv si invizibil
forta stelele să se miste mai rapid.
Si atunci, cineva si-a amintit de bătrânul "nebun" Fritz Zwicky,
si de necunoscuta sursă a gravitatiei
din grupele galaxiei
pe care le-a numit "materie întunecată", în 1933.
Vera Rubin a verificat existenta
unui nou cosmos mult mai mare.
Si la fel ca ceea ce credeam că stim,
a fost umplut de mister.
Materia întunecată este complet neobservabilă,
cu exceptia efectului ei gravitational,
care face ca stelele si galaxiile vizibile, să se miste mai rapid.
Natura sa este un alt mister profund.
Rubin a adunat dovezile unui univers invizibil
aproape de 10 ori mai masiv decât cel pe care credeam că-l stim.
Era ca si cum am fi stat noaptea în picioare, pe malul mării
crezând în mod gresit
că spuma valurilor a fost tot oceanul.
Vera Rubin s-a uitat la stele si a realizat
că acestea au fost doar spuma de pe valuri,
si cea mai mare parte a oceanului rămâne în necunoscut.
Asteaptă !
Devine nebunesc.
Galaxia noastră Calea Lactee,
cu câteva sute de miliarde de stele,
plus norii de praf si gaze,
lucrurile de odinioară si viitoarele stele,
si cam 100 de miliarde de alte galaxii, toate acestea,
incluzând acele nenumărate miliarde de trilioane
de planete, luni si comete
cântăresc doar 5% din ce este de fapt acolo.
Pentru că acolo este un mister mai mare si nerezolvat
decât materia întunecată
energia întunecată, care constituie chiar mai mult din cosmos
si duce la expansiunea sa.
Si era supernova, descoperită de Fritz Zwicky
cea care deschidea o cale către revelatia existentei sale.
Într-un scenariu, o stea consumă tot combustibilul ei nuclear,
apoi se răceste,
si deodată se prăbuseste sub propria gravitatie.
Steaua face o explozie masivă,
lăsând în urmă o stea-neutron sau o gaură neagră.
Deoarece masa stelei originale
poate cădea într-o zonă largă,
vârful ei luminos ca o supernovă
poate varia de asemenea în larg.
Deci, nu poti spune cât de îndepărtată este
doar pentru cât de luminoasă arată.
O supernova relativ apropiată poate părea la fel de luminată
ca una mult mai puternică, dar mai îndepărtată.
Dar aici este un alt tip de supernovă
care vine în fortă.
Aceasta marchează marea finală, violentă
a unui tango dansat de o uriasă stea si o pitică.
Asa cum orbitele celor două stele se apropie una în jurul celeilalte,
gigantul îsi revarsă straturile superioare de gaz
către pitică.
Când greutatea adăugată devine prea mare
că să fie suportată,
pitica detonează precum o bombă termonucleară uimitoare.
Pentru câteva săptămâni,
strălucirea unei asemeni supernove concurează
cu toată lumina combinată ale tuturor stelelor din galaxia sa.
Acest tip de supernovă
totdeauna are aceeasi putere maximă eliberată,
cam de 5 miliarde de ori mai luminoasă decât Soarele.
Cu telescoape mari,
noi le putem vedea în galaxiile foarte îndepărtate,
în afară, spre marginea universului observabil.
Deoarece toate acele supernove au aceeasi putere,
ele sunt "uneltele" ideale pentru măsurarea distantelor
ale celor mai îndepărtate colturi ale universului.
Le numim: "lumânări standard".
În 1929, Edwin Hubble a descoperit că universul se dilată.
Galaxiile îndepărtate rătăcesc una de alta.
Mai târziu, am învătat
că dilatarea începe cam cu 14 miliarde de ani în urmă
cu nasterea explozivă a universului: Big Bang.
Fiecare a admis
că rata expansiunii poate fi încetinită,
datorită atractiei reciproce a gravitatiei
dintre toate mădularele universului.
Dacă aici este suficientă materie întunecată,
gravitatia sa ar putea în cele din urmă să oprească expansiunea,
si universul atunci, ar putea să se prăbusească în sine.
În acel caz, totul s-ar dărâma într-un final
într-o mare zdrobire.
Pe cealaltă parte, dacă universul ar fi avut mai putină materie întunecată,
extinderea ar putea continua pentru totdeauna,
devenind din ce în ce mai lentă.
Două echipe competitive de astronomi
au observat acele supernove din galaxiile îndepărtate.
S-a dovedit a fi unul din
acele momente "amuzante".
În 1998, ambele echipe au ajuns separat
la aceeasi concluzie.
Extinderea nu încetineste deloc...
ci accelerează.
Asta înseamnă că universul va continua să se extindă pentru totdeauna.
Pare că este o fortă misterioasă în univers,
una care copleseste gravitatia la o scară grandioasă
pentru a împinge cosmosul în afară.
Cea mai mare parte din energia universului, este legată
de această fortă necunoscută.
O numim: "energie întunecată, "
dar numele precum: "materia întunecată, "
este doar un mesaj-cod pentru ignoranta noastră.
Acceptăm faptul că nu stim toate răspunsurile.
Este mai bine să admitem ignoranta noastră, decât să credem răspunsurile care pot fi gresite.
Pretinzând că stim totul, închizând usa
spre aflarea a ceea ce este de fapt acolo.
În seara aceasta, navele noastre navighează
în ape chiar mult mai exotice.
Vino cu mine !
Doar două din navele noastre s-au aventurat
în marele ocean întunecat din spatiul interstelar.
Cea mai lungă călătorie din toată istoria
a fost lansată în 1977,
Voyager 1 si 2 de la NASA.
Aceste nave se miscă cam cu 64.374 de kilometri pe oră.
Ele ne-au dat primele imagini apropiate al Marelui Punct Rosu de pe Jupiter,
un uragan de trei ori mai mare decât mărimea Pământului
si unul care e acolo cel putin din 1644,
când a fost observat prima dată.
Din tot ce stim, poate fi de sute de ani acolo.
Navetele au descoperit primul vulcan activ
într-o altă lume, pe luna lui Jupiter: Io,
si un ocean sub suprafata sa de gheată a lunii Europa,
cu cel putin dublul apei pe care o avem pe Pământ.
Navele îndrăznesc să zboare deasupra inelelor lui Saturn
si dezvăluind că ele sunt făcute din sute de benzi subtiri
din bulgări de zăpadă care orbitează.
Pe luna uriasă a lui Saturn: Titan,
Voyager 1 a detectat că atmosfera este de patru ori mai densă decât cea a Pământului.
Aceea a sugerat existenta mărilor din hidrocarburi pe Titan,
de care ne-am convins mai târziu.
Voyager 2 ne dă primul portret
a celei mai îndepărtate planete: Neptun,
unde vânturile vuiesc cu 1.600 de kilometri pe oră...
si luna sa Triton, unde gheizerele
de azot clocotit, tâsnesc la 8 kilometri înăltime.
Voyager 1 a terminat cu succes misiunea descoperirii
planetelor exterioare,
dar călătoria din întuneric
tocmai a început.
35 de ani după lansarea sa,
Voyager 1 a devenit prima din navele noastre spatiale
care a intrat în tărâmul necunoscut.
Soarele trimite în mod constant curenti
de particule încărcate în toate directiile,
miscându-se cu 1.6 milioane de kilometri pe oră.
Acest vânt solar dezvoltă un mare balon magnetic,
heliosfera noastră, care se extinde dincolo de planetele exterioare.
Acesta împinge afară contra unui gaz interstelar din spatiu.
Aici este o granită unde una se termină si alta începe.
Voyager 1 a raportat către Pământ
că detectoarele sale sunt invadate
de cât mai multe raze cosmice.
Până atunci, nu am stiut
unde începea oceanul interstelar.
Voyager 1 a înaintat
trecând limita pe care nu am mai depăsit-o înainte.
Heliosfera ne apără de cele mai mortale raze cosmice.
Când au loc furtunoasele vânturi solare, această zonă de protectie, creste,
dar într-o vreme solară calmă, aceasta se micsorează.
Când o stea devine o supernova, în vecinătatea noastră galactică,
rămăsitele stelei care a explodat, împing heliosfera înapoi spre Soare.
Dacă este suficientă de puternică încât să împingă tot traseul orbital al Pământului,
planeta noastră primeste o baie radioactivă din resturile supernovei.
Din fericire, acest lucru nu se întâmplă foarte des.
Ultima a fost poate acum 2 milioane de ani.
O stea învecinată explodează cu un milion de ani
înainte ca aici să fie ceva precum specia umană.
Cum e posibil să stim asta ?
Deoarece stelele care mor lasă urme
la kilometri sub suprafata oceanului.
Noduli de mangan, pietre mici ca aceasta, sunt împrăstiate peste o mare parte a fundului mării.
Ele cresc foarte încet.
Vorbesc de un milimetru într-un milion de ani,
strat după strat.
Acesti noduli cresc în compania bacteriilor
preluând mineralele dizolvate din apa de mare.
O supernova produce o radioactivă formă de fier,
spre deosebire de ceva făcut din procesele naturale ale Pământului.
Cercetătorii au descoperit urme ale acestui fier într-un strat subtire de sub suprafata
nodulilor de mangan.
Ei au folosit rata cunoscută de crestere a acestor noduli
pentru a data acel strat si să-l conecteze
la soarta stelei care a pierit cu multe ere în urmă.
Diferenta dintre a nu vedea nimic decât o piatră
si a citi istoria cosmosului sculptată în ea
este stiintă.
Oceanul interstelar este adânc si întunecat.
Acolo, Soarele este cea mai luminoasă stea de pe cer.
Navele Voyager încă mai mentin comunicatii regulate
cu laboratorul NASA Jet Propulsion,
vorbind înainte si înapoi de-a lungul orelor-lumină
care separă aceste nave de portul lor de origine.
Niciun alt obiect atins de mâna omului
nu s-a aventurat atât de departe de casă.
Chiar si după ce-si vor pierde abilitatea
de a răspunde comenzilor noastre,
ultima si de departe, cea mai lungă fază
a misiunii Voyager, va începe.
În 1979, când ambele nave Voyager l-au înconjurat pe Jupiter,
masiva lui gravitatie a actionat ca o prastie,
trimitându-le în afara Sistemului Solar
să călătorească printre stelele galaxiei noastre
pentru miliarde de ani.
Carl Sagan a recunoscut că misiunea Voyager
a oferit două bilete gratis către ceva apropiat eternitătii.
El a adunat o mică echipă ca să creeze un mesaj
unei civilizatii care poate, într-o zi,
va întâlni nava spatială abandonată.
Acum 26 de secole,
regele asirian Esarhaddon a scris...
"Am monumente din bronz
si inscriptii din argilă arsă.
Le-am lăsat la fundatie pentru timpurile viitoare."
Aceste hieroglife continuă traditia antică.
Ele sunt inscriptionate pe coperta unui mesaj proiectat
să fie citit de fiintele altor lumi si timpuri.
Ce am putea avea în comun
cu o civilizatie extraterestră
cu propria istorie de evolutie separată
si una cu mult mai avansată decât noi
încât să poată patrula spatiul interstelar ?
Cel putin un lucru,
un limbaj universal:
stiinta.
Este greu să rupi legăturile gravitatiei.
Poti numai să navighezi mările cosmice
dacă vorbesti matematică sau fizică.
Hidrogenul este cel mai obisnuit element din univers.
Electronul din atomul de hidrogen
îsi schimbă directia rotirii sale la o rată constantă, sau frecventă.
Atomii de hidrogen sunt ca niste ceasuri mici
tic-tac.
Acum avem o unitate de timp în comun
cu extraterestrii.
Aceasta va veni la îndemână când vom trece la următoarea parte a mesajului.
Aici este adresa de întoarcere prin spatiu.
Pulsarii sunt stele neutron care se rotesc rapid
care emană explozii regulate de unde radio.
Îti poti seta ceasul după ele.
Soarele este în centrul acestei diagrame,
si liniile unesc punctele a 14 pulsari apropiati.
Un simplu cod marchează fiecare pulsar cu frecventa sa unică,
folosind ticăitul atomului de hidrogen
ca unitate de timp.
Deci, astronomii extraterestri pot folosi această diagramă
ca să localizeze steaua natală ale navelor spatiale: Voyager
din galaxia noastră.
Ele pot spune de asemenea
cât timp a trecut de la lansarea lor.
Si asta e important pentru că discul lui Voyager
are un termen de valabilitate de 1.000 de milioane de ani.
Deveniti un arheolog extraterestru
pentru câteva momente.
Un artifact a fost pescuit din oceanul interstelar.
A fost făcut de fiinte
care au trăit acum un miliard de ani.
Ce ai face pentru ei si lumii lor ?
Ei ne-au trimis muzica lor
si salutări în 59 de limbi umane.
Salutare de la copii planetei Pământ.
Si un limbaj de balenă.
Si o multime de sunete care contine: lansarea rachetei Saturn,
primele cuvinte ale unei mame către nou-născutul ei.
Oh, haide...
Fii băiat cuminte.
Undele cerebrale a unei tinere tocmai îndrăgostită.
Si sunetul unui pulsar.
Toate astea vor dura pentru un miliard de ani.
Cât de mult este un miliard de ani ?
Dacă poti comprima tot timpul de la Big Bang,
nasterea explozivă a universului,
într-un singur an al Pământului,
un miliard de ani ar fi cam o lună dintr-un an.
Ce s-a întâmplat pe Pământ acum un miliard de ani ?
Cea mai mare parte din uscat era un supercontinent
numit Rodinia.
Era un desert arid, fără animale, fără plante.
Cu un miliard de ani în urmă, aici nu era suficient oxigen în atmosfera noastră pentru a forma stratul de ozon,
si fără el, radiatia ultravioletă
ar fi împiedicat colonizarea vietii.
Rodinia ar fi arătat mai mult ca Marte
decât Pământul de azi.
Uriasul ocean al Pământului producea uriase furtuni
cauzând inundatii si eroziune.
Formarea gheturilor, prin lentele dar neobositele miscări
au cioplit terenurile în forme noi.
Organismele unicelulare dominau oceanul,
dar unele au existat în colonii numite "rogojini microbiene",
si primele organisme multicelulare vor evolua curând.
Si peste un miliard de ani,
cum va fi Pământul...
cu mult după ce orasele noastre, piramidele egiptene, Muntii Stâncosi, vor fi toate erodate în praf ?
Există câteva lucruri pe care le putem spune cu încredere
despre un timp atât de îndepărtat.
Unicul lucru pe care îl putem spune cu sigurantă
este că Pământul asa cum îl stim, va fi atât de schimbat
încât abia l-am recunoaste ca propria casă.
Dar chiar peste o sută de milioane de ani,
ceva din ceea ce suntem si muzica pe care am făcut-o
în acea primăvară cu mult timp în urmă...
vor trăi.
În acel viitor îndepărtat, Soarele nostru va fi completat
alte patru orbite în jurul centrului galaxiei,
si Voyager-ii vor fi aventurati departe de Soare.
Carl Sagan a fost un membru al echipei de imagistică pe Voyager,
si a fost ideea lui ca Voyager să ia ultima noastră fotografie.
Cu o generatie în urmă,
un astronaut în ultimul zbor cu nava Apollo spre Lună
a făcut o fotografie a întregului Pământ,
planeta ca o lume fără granite.
A devenit un simbol al unei constiinte noi.
Carl a realizat următorul pas al acestui proces.
A convins NASA ca să învârtă camera de pe Voyager
înapoi către Pământ când nava spatială înainta dincolo de Neptun
pentru o ultimă privire spre casă pe care a numit-o:
punctul albastru palid.
Asta-i, aici.
Asta e casa.
Acestia suntem noi.
Pe ea, tot ce iubesti,
tot ce stii,
toti de care ai auzit vreodată,
fiecare fiintă umană care a fost vreodată,
si-au trăit viata.
Adunarea bucuriei si suferintei noastre,
mii de credinciosi religiosi, ideologi
si doctrine economice,
fiecare vânător si culegător,
fiecare erou si las,
fiecare creator si distrugător a civilizatiei,
fiecare rege si tăran,
fiecare cuplu de îndrăgostiti,
fiecare mamă si tată, copil plin de sperantă,
inventator si explorator,
fiecare profesor de morală, fiecare politician corupt,
fiecare superstar, fiecare lider suprem,
fiecare sfânt si păcătos din istoria speciei noastre,
au trăit aici, pe un fir de praf
agătat, de o rază de soare.
Pământul este o scenă foarte mică
din o vastă, arenă cosmică.
Gânditi-vă la râurile de sânge
vărsate de toti acei generali si împărati
astfel încât în glorie si triumf
ei puteau deveni maestri de moment
a unei fractiuni, dintr-un punct.
Gânditi-vă la nesfârsitele cruzimi vizitate
de locuitorii dintr-un colt al acestui pixel
pe locuitorii abia sesizabili
din alt colt.
Cât de frecvente erau neîntelegerile lor,
cât sunt de dornici să se ucidă unul pe altul,
cum fierbe ura lor.
Atitudinile noastre,
autoimportanta noastră imaginată,
iluzia că avem o pozitie privilegiată
în univers,
sunt provocate de acest punct de o lumină palidă.
Planeta noastră,
este un singur fir de praf într-un mare cosmos întunecat care ne învăluie.
În bezna noastră,
în toate aceste imensităti,
aici nu este niciun indiciu că acel ajutor va veni din altă parte
ca să ne salveze pe noi de noi însine.
Pământul este unica lume cunoscută care sustine viata.
Nu există nicăieri în altă parte,
cel putin, în viitorul apropiat,
un loc în care specia noastră să poată migra.
De vizitat, da.
Aranjată, nu încă.
Ne place sau nu,
pentru moment, Pământul este locul unde să stăm.
S-a spus că astronomia este umilitoare
si e o experientă de construire a caracterului.
Poate că nu există o demonstratie mai bună
a nebuniei întelepciunii umane
decât această imagine îndepărtată.
Pentru mine, ea subliniază responsabilitatea noastră
da a fi mai amabili unii cu ceilalti
si de a păstra si pretui
punctul albastru si palid,
singura casă pe care o stim vreodată.
Cum am reusit noi,
mici creaturi care trăiesc pe acel fir de praf,
să descopere cum să trimită o navă spatială
printre stelele din Calea Lactee ?
Cu putine secole în urmă, un simplu timp cosmic,
nu stiam nimic despre unde sau când ne aflăm.
Nevăzând restul cosmosului,
noi am locuit într-un fel de închisoare
un mic univers delimitat de o coajă de nucă
Cum am scăpat din închisoare ?
A fost munca generatiilor de căutători
care au avut 5 reguli simple în inimă.
Pune la îndoială autoritatea.
Nicio idee nu este adevărată doar pentru că cineva spune asa,
incluzându-mă pe mine.
Gândeste de unul singur.
Întreabă-te pe tine.
Nu crede orice doar pentru că asa vrei.
Crezând în ceva, nu îl va face real.
Testează idei prin adunarea dovezilor
prin observare si experiment.
Dacă o idee favorită esuează unui test bine conceput,
este gresită !
Treci peste asta.
Urmăreste dovada, indiferent unde duce.
Dacă nu ai nicio dovadă, foloseste-ti judecata.
Si poate cea mai importantă regulă din toate...
Aminteste-ti, că ai putea gresi.
Chiar si cei mai mari oameni de stiintă
au gresit în legătură cu unele lucruri.
Newton, Einstein,
si fiecare alt mare om de stiintă din istorie,
fiecare din ei au făcut greseli.
Desigur că au făcut, ei sunt oameni.
Stiinta este un mod de a nu ne prosti pe noi,
si pe altii.
Au făcut oamenii de stiintă păcate ?
Desigur.
Am abuzat de stiintă, la fel cum ne-am pus
orice alt instrument la dispozitia noastră,
si de aceea nu ne putem permite
să lăsăm în mâinile celor câtiva puternici.
Cu cât ne apartine stiinta mai multor dintre noi toti,
este mai putin probabil să fie utilizată în mod abuziv.
Aceste valori slăbesc apelul
fanatismului si ignorantei
si, după toate astea,
universul este în mare parte întunecat,
punctat cu insule de lumină.
Învătând vârsta Pământului sau a stelelor îndepărtate
sau cum a evoluat viata.
Ce diferentă face asta ?
O parte din aceasta, depinde de cât de mare vrei ca universul să fie, ca să trăiesti acolo.
Unora dintre noi le-ar plăcea să fie mic.
Asta e bine.
Usor de înteles.
Dar mi-ar plăcea să fie mare.
Si când port toate acestea în inima si mintea mea,
Sunt înăltat de acestea.
Si când am acel sentiment, vreau să stiu că e real,
că nu este vorba doar de ce se întâmplă în capul meu,
deoarece contează ce este adevărat,
si imaginatia noastră este nimic
în comparatie cu realitatea minunată a naturii.
Vreau să stiu ce este în acele locuri întunecate,
si ce s-a întâmplat înainte de Big Bang.
Vreau să stiu ce se află dincolo de orizontul cosmic,
si cum a început viata.
Există alte locuri din cosmos
unde materia si energia au devenit vii,
si constiente ?
Vreau să-mi cunosc înaintasii
pe fiecare din ei.
Vreau să fiu o bună si puternică legătură
în lantul generatiilor.
Vreau să-mi protejez copiii
si copiii din anii care vor veni.
Noi, care întruchipăm ochii si urechile locale
si gândurile si sentimentele din cosmos,
am început să învătăm istoria originilor noastre
continutul stelei contemplând evolutia materiei,
urmărind acea cale lungă prin care s-a ajuns la constiintă.
Noi si alte vietuitoare de pe această planetă
transportăm o mostenire de evolutie cosmică
întinsă pe miliarde de ani.
Dacă luăm acea cunoastere în inimă,
dacă ajungem să stim si natura dragostei asa cum este ea,
atunci vom fi cu sigurantă amintiti de urmasii nostri
ca legături bune si puternice din lantul vietii.
Si copii nostri vor continua această căutare sacră,
uitându-se după noi asa cum noi ne-am uitat după cei care au fost înaintea noastră,
descoperind minuni încă nevisate, din cosmos.
Traducerea, au fost făcute integral de:
Marius Andries, mail: "mariusandries25@gmail.com"
Adaptarea Bubuloimare