-Hej då. -Tack.
-Rebecca? -Hej.
Anna Pavlova: världens största ballerina.
Va? Det skulle ju inte bli förrän nästa år.
De tidigarelade det till hösten.
-Hösten? -Robert Pattinson hade ett fönster.
-Kul för honom. -Ja.
Missförstå inte. Robert är fin, men...
Kom igen.
-Filmen heter Anna Pavlova av ett skäl. -Självklart.
-Då kan jag inte göra det. -Innan du helt...
-Var är trasan? -Trasan?
Ja. Trasan.
Låt oss inte ta några förhastade beslut.
Varför då? Jag måste köpa mer ost.
Det är bara kvinnor som behöver möta detta val.
Jaså? Det har jag aldrig tänkt på.
Okej, så om vi skulle ta kontroll över det här,
och tacka nej till filmen.
Lätt att säga.
Du är perfekt för filmen. Det är allt som betyder nåt.
Eller borde vara.
Jag måste vara där för Oscar.
Det var poängen med att ta en paus.
-Jag vet. -Så...beklagar.
Glöm inte att det var du som föreslog det här,
och sa att du måste få rollen,
-att det var en gång i livet. -Ja.
Hur många gånger inträffar nåt sånt?
Ska det vara ett skämt?
Nej, tyvärr inte.
-Hej. -Hej. Vem fan är du?
-Harry Jones. -Ursäkta. Vem?
-Har du sett de franska dörrarna? -Ja.
Jag pratade precis med... Ursäkta, jag uppfattade inte ditt namn.
-Hej. Har du bestämt möte? -Hej.
Möte? Nej. Jag bor här.
-Du bor här. -Ja.
-Det här är mitt hem. -Okej.
-Han bor inte här. -Vad? Charlotte.
-Jag diskuterar inte det här. -Vad pågår?
Vi avbryter dessa människors visning.
Okej. Det här huset är inte till salu.
Jag är hemskt ledsen,
men jag måste be er att gå.
Ni kan se övervåningen nu.
Bra.
Städar undan några sista saker.
Visst. Ska vi...
-Ursäkta. -Ursäkta.
-Trevligt att träffas. -Okej.
Du kan inte. Gör inte så här.
Varför är du här?
-Varför? -Just det.
-Jag skulle hämta skjortor. -De är här inne.
Strumpor, kalsingar, byxor, Gud vet vad mer.
-De låg i tvättkorgen. -Snälla, vi måste prata.
Det kommer nån för att byta lås.
Mark, hej, ja.
Ja... Nej, det är bra.
Jag tänkte ringa dig.
Ja, jag pratade med Clémence, och hon är jättetaggad.
Hon dansade runt i rummet när jag berättade det.
Jag kunde inte stoppa henne.
Jag vet, precis.
Ja, allt detta är otroligt spännande.
Vi fixar mötet med Clémence. Jag återkommer till dig om det.
Vi försöker få till det här. Ja?
Bra. Hörs snart. Hej då.
-Rebecca. -Hej.
-Så kul att se dig. -Ja.
Kom in. Sätt dig.
Jag bad Kevin att närvara.
-Jag ser det. -Hej.
-Ja. -Okej.
Först, tack för att du tar dig tid...
-Kan vi komma till saken? -Okej.
Det jag vill är att höra dina tankar om
hur vi organiserar Eight Days.
-Organiserar? -Ja,
att bestämma skådespelarna tidigt verkar klokt.
-Absolut. -Det här blir kul för oss alla.
Okej.
Jag har inte bestämt än hur jag vill göra.
Och därför har vi...
-Nej, låt mig tala färdigt. -Absolut.
Om och när det gäller rollbesättningen,
har jag lovat Margaux att hon och jag fattar det beslutet.
-Okej. -Ja.
Jag tror... Nej, jag vet att det var därför hon valde oss.
-Absolut. -Okej.
-Så intressant att höra. -Absolut.
Det här är några idéer vi gärna vill höra dina tankar om.
-Okej, men... -Vill du...
Teamet i LA är superglada över idén om Megan Fox.
-Megan jävla Fox? -Säker.
-För Margaux? -Herregud!
Vilket team? Vad pratar du om?
-Hon vore perfekt för Eight Days. -Men hon är helt fel.
Matthew McConaughey hade sitt McConaughasance-ögonblick,
det kan bli ett Meganasance-ögonblick för henne.
Jättespännande.
Förlåt, har du hört nåt av det jag just sa?
Hej, detta är ett meddelande till Stella Hart från Imperial...
Dina provresultat kom,
och vi vill att du kommer hit och pratar om dem.
Ring när du hör det här.
Okej, tack. Hej då.
-Ja? -Hej, Stella.
Jag har Simon Gould i receptionen åt dig.
Ja, utmärkt. Tack.
-Får jag fråga en sak? -Visst.
Ye-Jun flyger in från LA i helgen.
-Vem? -Ye-Jun, min partner.
-Okej. -Din partner?
En lång väg för en vecka,
men annars funkar FaceTime bra.
-Men man saknar doften av nån. -Ja.
Var ska jag äta middag med honom?
-Okej. -För Ye-Jun kan mat.
Jag är fel person att fråga om det.
Okej. Jag förstår.
Ollie?
-Vad för doft? -Ursäkta?
Vilken typ av mat gillar han?
-Modern fransk mat är nog... -Modern fransk.
-Våra trevligaste stunder... -Le Bouchee.
-Ja. -Bordet i hörnet.
Helt privat, med utsikt över floden.
-Ser bra ut. -Ja.
-Ye-Jun kommer att älska det här. -Verkligen.
Jag ska ringa honom nu.
-Wow. -Vad?
-Vad hände med dig? -Ingenting.
Varför? Nej. Lägg av.
Jag vet inte vad jag ska säga.
De bad mig skicka din showreel till dem.
Den var det sista jag ville visa nån.
Ja, jag såg den. Den är usel.
Jag insisterade på en audition.
Jag menar...
The Crown, för Guds skull.
Vadå?
Menar de allvar?
Ja, om du gör det.
Absolut. Ja.
Det är ingen statistroll eller ett lik i bakgrunden, du vet.
Nej, precis. Det är poängen.
Han var den enda hon nånsin pratade med.
Ja, just det.
En ganska rörande historia. Ja, hon är väldigt snäll.
De dricker te tillsammans en gång i veckan.
-Ingen förstår det riktigt. -Nej.
Nå, jag ska göra ett försök. Försöka att inte sabba det.
-Hur går AA-mötena? -Jo, jag går.
-Inte direkt kul. -Nej.
Jag har tänkt mycket på det du sa till mig.
-När? -När jag kom in och gav dig den där.
-Vad sa jag? -Du frågade om jag mådde bättre.
-Efter min sammanstötning med... -Ja.
Du sa: "Om du mår bättre,"
"lev då för Guds skull det liv du har."
Så, ja, jag tar det på allvar.
För det är det viktiga, eller hur?
Stella?
Vad är det?
Kära flicka.
-Du åt en måltid med honom? -Det var bara en kebab.
-En kebab? -Ja.
-Bara ni två? -Ja.
Helt otroligt.
-Jag bara... -Jag menar, varför?
Han skulle gå hem. Inte hem, förstås.
Han var ensam, alla andra var på efterfest.
-Ja. Stackars honom. -Jag tyckte synd om honom.
Gör inte det.
Jag känner så. Jag kan inte rå för det.
Jag vet att du inte pratar med honom.
Nej. Kan vi prata om nåt annat?
-Okej. -Förlåt.
Nej, det är okej.
Nå, har du skrivit klart ditt manus än?
Vad?
Jag har inte känt så mycket för att skriva på sistone.
Okej.
Jag har visat det för någon.
-Vem? -Jag visade det för... Rebecca.
-Rebecca? -Ja.
Okej.
Jag borde frågat. Det är inte färdigt, jag vet.
Nej. Ja.
Men grejen är att hon gillar det.
-Hon vill veta hur det slutar. -Ja.
Men hon skulle verkligen vilja träffa dig.
Om du vill. Om du vill att jag ordnar det.
Merci.
-Är du klar snart? -Nästan.
-Tom behöver det här mot slutet av dagen. -Vem är Tom igen?
Jag sa ju det. Tom på Guardian.
Just, ja. Tom på Guardian.
-Du träffar honom imorgon kväll. -Okej.
Om du inte vill träffa mina vänner, behöver du inte.
Nej, jag ser fram emot det.
Det är normalt att vara nervös.
Jag är inte nervös. Det är bara...
Hälften av dem är säkert krigskorrespondenter,
och resten jobbar förmodligen för Läkare utan gränser.
-Vad ska jag prata med dem om? -Oroa dig inte, de kommer att älska dig.
Jag är inte ens säker på att du älskar mig.
-Får jag läsa den när du är klar? -Visst.
-Om det går bra. -Okej.
Jag är klar i alla fall.
Jag behöver duscha.
SUDAN - RESA OCH FÄRDPLAN
-Julia. -Ja, god morgon.
-Hej, jo, skjortorna... -Ja.
Mina skjortor hänger på min dörr.
Ja, det stämmer.
Hur kom de dit?
-Jo. Jag pratade med Dorita. -Ja.
-Din städerska. -Ja.
Hon visste inte vad hon skulle göra med dem
-så jag lovade att ta hand om dem. -Okej.
-Jag visste inte var jag skulle lägga dem. -Okej.
-Ja.
-Tack. -Ja, nej...
-Misha, får jag... Bra. -Visst.
Herregud, han är så söt. Han är bedårande.
-Ja. Han är härlig, eller hur? -Tack.
-Och vem är det här? -Det här är Monsieur Bobo.
Okej.
Han är mycket viktigare än jag.
Hej, Monsieur Bobo.
Jag och min sambo funderar på att bilda familj.
-Toppen. -En barnfamilj?
Ursäkta mig?
-Hallå. -Hej, Rebecca.
-Är Mark här? -Han är lite sen.
-Bra. Jag hinner komma i ordning. -Ja.
-Vadå? -Ingenting. Så du tog med Oscar?
Ja, och han är bedårande.
-Pratade du med honom? -Ja. Vi tog en kaffe.
-Hur mår han? -Okej. Jag menar, jag tror det.
-Du vet? -Ja.
-Sa du till honom att jag skulle läsa den? -Ja, det sa jag.
Och han var okej med det?
Jag menar. Det var han.
Nämnde du tanken på att vi kanske skulle träffas?
-Ja. -Okej.
Så grejen är,
han vill inte att du ringer honom.
Så jag lovade att ordna det, om han ville.
Jösses, tack, Misha.
Tacka mig inte än.
Jag menar det.
Det betyder mycket.
Kommer det inte att bli ett problem?
Nej, det är ingen fara.
De vet om honom, eller hur?
-Tja... -Jösses!
Skojar du?
Du har hållit låg profil om det hela.
Ja, men du har inte berättat för dem?
Nej, det är inte det.
Varför berättar du inte för dem?
-Alltså... -Det var du som sa
att bara kvinnor måste möta detta val.
Jag vill att du ska få det här jobbet, okej?
-Jag vill det. -Jag med.
Så du kan väl fokusera på dig själv idag.
-Det här är jag. -Okej,
men du kan berätta det när det är påskrivet.
Vem tror de annars att jag är?
Nej, titta på mig. David, vänd dig inte bort.
Bara se på mig.
Vi har det här ögonblicket nu.
Det räcker. Det måste räcka.
För bortom det är galenskapen.
Bryt!
Okej, börja om!
Steve, håller du koll på ljusen?
Jaha. Okej.
-Vadå? -Jag menar, det är bra.
-Bara... -Det är säkert jag.
Nej, nej.
Det känns lite styltigt.
Ja.
-Förlåt. -Det är okej.
-Visste inte att han skulle vara här. -Inte jag heller.
Okej, så om jag...
-Om jag kysser honom? -Ja.
Jag kan kyssa dig när jag sagt...
Du behöver inte säga nåt.
-Vad? -Vi behöver inga ord nu.
Det finns inget mer att säga.
-Ja. -Blir det bra?
-Ja? -Det är jättebra.
-Visa mig. -De måste markera här.
Okej, så...
-Det är som en paus, eller hur? -Ja.
Och sen...
-Oj. -Funkade det?
Visst. Det är en kyss som innehåller alla kyssar
ni aldrig kommer att dela igen.
-Ja. -Ja.
Ja.
Okej, från början.
Hej, lilla kille, vad är det här?
Titta, det är Monsieur Bobo.
Det är okej.
Hur sa, Monsieur Bobo?
Mamma är på ett möte. Ingen vet förutom Oscar.
-Så det hjälper inte, okej? -Okej.
Jag är ledsen, men det hjälper inte.
Bra.
-Verkligen kul att träffas. -Tack detsamma.
Tidpunkten för detta, med Roberts fönster.
Plötsligt blir allt galet.
-Roberts fönster. -Och att du är tillgänglig.
-Hur osannolikt är det? -Ja.
Jag blev helt paff när hon berättade.
Ibland med sånt här,
-jag vet inte, kanske ödet. -Kanske.
Jag menar, det är jättebra.
Ja. Nej, det är jättebra.
FÖRFRISKNINGAR
EVAKUERING
-Bra, så? -Absolut.
Filma så. Okej?
Vad filmade du? Huvudet?
Fan också.
-Hej. -Hej.
-Jättebra. -Tack.
-Hon är så bra. -Ja.
Jag kan inte få nog av henne.
Nej.
-Så kan jag bara... -Ja, ja.
Två sekunder.
-Ja, ja. -Försiktigt.
Jag vet inte hur jag ska säga det här, men...
Jag såg den sista scenen, och jag tror inte...
Jag är ganska säker på att det inte stod i manuset.
-Vadå? -Det du...
-Ja. -Kyssen?
Nej, det stod inte i manus.
Nej. Så, grejen är,
jag tror inte nuförtiden...
Man kan inte bara överraska en skådespelare på det viset.
-Vad? -Utan att först fråga dem.
-Det var hennes idé. -Ja...
-Vadå? -Kyssen.
-Var det Zoes idé? -Ja.
Det kändes uppstyltat. Det tyckte hon med.
-Hon föreslog att ändra det till en kyss. -Okej.
-Vilket är jättebra. -Ja.
-Är det okej för dig nu? -Ja. Nej...
-Bara... -Tack.
Som hennes agent tänkte jag kolla.
-Bra. Du är med i bild nu. -Okej.
Så där. Fortfarande i bild.
-Ja. -Du måste gå ditåt.
-Ska jag... Ditåt. -Ja.
Vi går närmare.
Enligt Rebecca tränade du dans när du var yngre.
-Ja. -Ja.
-Gick det bra att jag berättade det? -Varför inte?
-Hur osannolikt, va? -Just det.
Det fysiska kommer att vara jätteviktigt.
-Ja. -Absolut.
Rebecca kanske berättade. Det gjorde hon säkert.
Men Alfonso kommer att regissera ihop med Antoine Zhuber.
Okej.
Jättebra koreograf.
Herregud, ja.
Antoine är en naturkraft.
Han kör hårt, han förändrar liv.
-Bra. -Ja, jättebra.
-Han är i London den här veckan. -Okej.
Det vore jättebra, om du känner för det,
att ni två träffas i en dansstudio.
-Ja. -Ja.
Absolut. Ja.
-Hej. -Hej.
-Hur är läget? -Bra.
-Det där var fantastiskt. -Tack.
Jag går igenom mina repliker.
-Behöver du hjälp? -Nej...
-Jag kan läsa Sams roll. -Behövs inte.
-Det går bra ändå. -Okej.
Jag väntade dig inte.
Jag var i närheten.
-Här? -Jag tänkte titta in.
För Marcus sa att det bara borde vara filmteamet för scenen.
-Okej. -Så...
-Är du bekväm med det? -Ja.
-Om du inte... -Det är okej.
Okej.
-Förlåt om... -Nej, ingen fara.
Om nåt dyker upp, om du inte än bekväm med nånting,
ring mig bara.
-Jag ska. -Jag är här.
-Jag menar, inte här, men här. -Ja.
Okej. Kör över honom.
-Va? -Kör över honom.
-Jag ska försöka. -Okej.
-Tack. Hej då. -Okej, hej då. Ja.
Hur kunde du göra så?
Skulle jag säga att du inte är redo?
-Hösten, sa du. -Jag vet.
Hur blir jag Anna Pavlova genast...
Du behöver inte bli det nu.
Bara visa att du är redo att börja.
Jag är inte redo. Det är grejen.
-Clémence... -Prova att föda barn.
Mark sa inget, men jag vet att de överväger andra.
-Okej. -Två andra...
-Berätta inget. -Nej då.
Men de kan dansa. De började båda i West End-shower.
-Toppen. -Men inte skådespela
över huvud taget.
Alla vet det.
De vill att det blir du som räddar det hela.
-Hur tar vi oss igenom första dagen? -Lektioner.
Du är i fint trim.
Nej, jag är en stor, klumpig elefant.
Alltså, säg vad du behöver.
Jag ringer dig sen, så gör vi en plan, okej?
-Hej då, Oscar. -Väck honom inte.
Det här kommer att förändra ditt liv.
Okej. Bra.
Jag ska precis upp till huvudentrén.
Okej. Jag väntar här.
Okej, tack. Hej då.
-Hej. -Hej.
-Ser bra ut, va? -Vad är det här?
-Filmen. -Den där.
Den ser bra ut.
-Han är verkligen begåvad. -Ja.
-Förlåt, vem? -Marcus MacLeod.
-Okej. -Han når toppen.
Ja. Visst.
Är du inte övertygad?
Ja, jag vet inte. Han är ung, vilket är bra.
-Men? -Bara, det är hans första långfilm,
och han har tur.
Verkligen.
Vad menar du?
Jag är Zoe Spencers agent.
Hon är bra.
Jag vet, hon är lysande,
men om man tittar noga,
regisserar hon mycket av filmen åt honom.
-Verkligen? -Ja.
-Bara oss emellan, förstås. -Ja.
-Hej. -Hej.
Jag är sen.
Undrade om du skulle komma.
-Jag är här. -Okej.
Jag ska hämta en drink.
Okej.
-Hej. -Hej.
-Suki. -Hej. Ja, Rebecca.
-Okej. Rebecca. Ja. -Ja.
Angenämt. Det här är Tom.
-Hej, Rebecca. -Hej.
-Vi har hört så mycket om dig. -Verkligen?
Kul att träffa dig.
Vi trodde att hon kanske hittade på dig.
Nej, jag är på riktigt.
Så, du producerar Eight Days, eller hur?
Ja. Förhoppningsvis.
-Toppen. -Vem spelar Margaux då?
-Ja. -Säg att det inte är sant.
Tja, det är fortfarande långt ifrån...
Ursäkta, vad är inte sant?
Ursäkta. Vad i helvete?
Här är din drink. Jag tänkte komma med den.
Vad fan är med Megan Fox?
Kirsten ringde mig.
-Vad? -Hon sa att du och hon hade pratat.
-Ja. -Tänkte du berätta det?
Jag bad henne dra.
Verkligen? Det nämnde hon inte.
Självklart inte. Hon är en dum...
Alltså, det blir inte Megan Fox. Vad tror du om mig?
-Hon är aktuell. -Inte alls.
-Du berättar inte vad som händer. -Ska du säga?
-Vad? -Ingenting.
-Jag vet om Sudan, okej? -Ja.
Tänkte du berätta eller sticka?
Du vet för att du läser mina mejl.
Det finns nåt som "nyligen öppnade dokument", Rebecca.
Så du kollade upp mig. Så du litar inte på mig.
Ja. Jag gjorde fel.
-Hej. -Hej.
Hej, hur är det?
Jag är okej.
Nån har lagt ett bud på huset.
-Jag har accepterat det. -Va?
De har erbjudit begärt pris.
-Har du blivit galen? -Men det viktiga är att
det inte finns nån kedja.
Vadå, "accepterat erbjudandet"?
-Hur? -Gör inte det här svårt, Jonathan.
Jag gör det inte svårt. Det är inte 1950-talet,
men jag köpte huset. Jag betalade...
Nej, förlåt.
-Inget av det spelar nån roll. -Nej. Exakt.
Nej, det var inte det jag ville säga.
Men sälj inte vårt hem.
Charlotte... Jag försöker inte göra det svårt, utan rädda mitt äktenskap.
-Försök med det, du. -Snälla Charlotte.
-Du sa att vi behövde prata. -Inte nu, Jonathan.
VEM REGISSERAR VEM?
-Har du sett det här? -Nu, ja.
-Herregud! -Visste inte att hon var journalist.
Sa du verkligen det här?
Hon såg ut som en normal person.
-Hört nåt från produktionsbolaget? -Förmodligen.
Vad ska Marcus MacLeod säga?
Glöm det. Jag är orolig för Zoe.
-Ja. -Det här är hemskt för henne.
Verkligen.
-Jag är en sån jävla idiot. -Verkligen.
Det finns te och kaffe i lobbyn efteråt.
Och några kakor.
-Kakor. Utmärkt. -Ja.
Okej. Några av er kanske har märkt att vi har en nykomling med oss idag.
Vill du presentera dig?
Hej, jag heter Kirsten och jag är alkoholist.
Jag aldrig att vänja mig vid de orden.
-Hej. -Hej.
-Simon. -Hej, Simon, trevligt att träffa dig.
Tack detsamma. Utmärkt.
Vi kommer inte att få några kakor.
Nej.
Jag menar...
Ska vi ta en drink istället?
Jag var i London en sommar i 20-årsåldern.
Jobbade på en bar i Kensington.
-Kensington? -Ja.
Bra gjort.
Herregud, vilken sommar det var.
Ja.
-Det verkar vara så länge sedan nu. -Ja, självklart.
-Och nu är du tillbaka. -Ja.
Bra nytt jobb, fantastisk lägenhet. Kunde verkligen inte bli bättre.
-Varför nu då? -Ursäkta mig?
Det är förstås inte min sak.
Varför just nu?
Okej.
-LA är bra, så klart. -Absolut, ja.
-Jag har aldrig varit där. -Det är faktiskt toppen.
-Men...man kommer till en punkt. -Ja.
Jag var kär i en kille och han var gift.
Det var i typ tre år.
Han brukade säga att han bara levde när vi var ihop.
Inget annat betydde nåt.
Han hade lämnat frun.
Han väntade bara på rätt tillfälle att berätta för henne.
Jag trodde på honom.
Jag tror att han menade det.
Jag visste förstås hela tiden.
Men jag ville inte veta.
Och han var typ min chef också.
Det är han fortfarande,
vilket inte gjorde det lättare.
I alla fall fick hans fru reda på det.
Och du är fortfarande kär i honom.
Såklart du är.
Självklart.
Hej, Clémence, undrar bara var du är,
för du är inte här och det är meningen att vi ska gå in ungefär nu.
Där är du. Bra. Och du tog med Oscar. Lysande.
-Hej. -Hej.
-Förlåt. -Ingen fara.
-Jag lämnade ett röstmeddelande. -Det är en jävla mardröm.
Sasha har inte kommit. Hennes pojkvän är ute,
men han har tatuerat hennes namn på sin arm,
och den blev septisk.
Men vad ska vi göra med Oscar?
Jag tänkte på vägen hit att det kanske var dags att berätta för dem.
-Ja. -Som du sa,
-vi tar kontroll. -Ja.
-Och... Eller vad? -Eller.
Det kanske inte är rätt tillfälle att berätta.
Du ska strax träffa Antoine Zhuber.
-Okej. -Clémence.
-Hej, Mark. -Hej.
-Antoine är här, om ni är redo. -Bra.
Vem är det här?
-Tja... -Det här är Oscar.
-Oscar. Hej, Oscar. -Ja.
Vilket fint namn.
Ja, tyvärr, min barnflicka var tvungen att åka till Budapest.
-Budapest? -Ja.
-Hennes pojkväns tatuering blev septisk.
-Jösses! -Så hemskt.
Ja. Jag vet, ja.
Ska vi?
-Jag beklagar det här. -Ingen fara.
Rebecca är sällan sen.
Hon kanske ångrar sig. Inser att det är smörja.
Nej, jag ringer henne och ser var hon är.
Jag kan komma tillbaka en annan gång.
Stannar du här?
-Vad menar du? -Gå ingenstans.
-Självklart inte. -Bra. Jag kommer tillbaka.
-Hej. -Hej.
-Förlåt. -Skulle just ringa.
Möte med Tom Hiddleston, fick inte tyst på honom.
Okej.
-Är han här? -Ja, han är här.
Toppen.
-Vad är det? -Inget.
Men ni är väl försiktiga med varandra?
-Visst. -Om han är arg eller...
Han är säkert arg. Det har han all rätt att vara.
Ja, det har han.
-Okej, önska mig lycka till. -Ja.
Tack så mycket för att du gör detta.
-Jag uppskattar det. -Ingen fara.
Håll ryggen rak.
Ja, mycket bra, Clémence. Precis så.
Fortsätt. Armarna i position.
Så vi känner den motsatta energin.
Ja.
-Mamma dansar. -Rakt framåt.
Mamma tittar på dansen.
Bara tyst. Tyst. Tyst!
Ryggen rak. Ja.
Allt i linje. Böj knäna.
Voila. Ja.
-Jag är ledsen, men det här är svårt. -Ja, förlåt.
Det är viktigt med koncentration.
Vi behöver en tyst atmosfär.
Ja. Oscar.
Han är nog... Han blir lite...
-Antagligen orolig. -Ja, orolig.
Om du kan gå ut en stund, Rebecca.
Ja.
Efter sessionen kan du komma in igen.
-Visst. -Tack.
-Om det är okej för dig. -Ja. Jag ska...
-Jag är här ute. -Okej.
-Inte långt bort. -Okej.
Kom, Oscar.
-Hej då. -Ja, hej då.
-Ja. -Tack så mycket.
Bra.
Och så...
Ta den första positionen.
Okej. Bra.
Jag tror dig inte, okej?
Hon berättade inte för mig.
Så hon ljög.
Hon ljög för dig, egentligen.
-Om du väntade dig Rebecca. -Fan.
Misha är upprörd.
Hon ville att vi skulle prata. Vi borde lyssna.
Stackaren.
Och det var egentligen inte lögn.
Ja, jag läste det,
men visste inte vem som skrivit det.
Jag tänkte: "Fan, den här killen kan skriva."
Du kanske inte vill höra det här, men jag var stolt.
Jag var stolt när jag fick reda på att det var du,
och jag har få saker att vara stolt över,
så det betyder mycket.
Jag förlåter dig aldrig.
-Jag är inte fullkomlig. -Det är inte det.
För det du gjorde mot mamma kommer jag aldrig att förlåta dig.
Hur mår hon?
Hör på, Luke,
saker är aldrig så enkla som de verkar.
-Jag vet att hon vill sälja huset. -Japp.
-Om du kunde säga till henne att... -Va?
-Om du kan säga... -Skit på dig!
-Nej. -Du kom inte för mitt manus.
-Så var det. Släpp mig. -Luke, vänta.
Det är okej. Ingen fara.
Förlåt.
-Luke? -Nej, förlåt att jag kom.
Såja. Var tyst för mamma.
Hon älskar dig. Hon kommer snart.
Hon gör bara något svårt.
Ska vi... Vi tittar på henne genom fönstret. Ja.
Skulle du tycka om det? Ja?
Då gör vi det. Kom.
Okej. Titta.
Där är hon. Är hon inte jättebra? Ja.
Vilken tur att du har en sån fin mamma.
Mycket bra. Vi gör det igen.
Förlåt.
-Mår du bra? -Jadå.
Hallå.
Du är här. Du är på flygplatsen. Jag tänkte försöka...
Vänta, är du fortfarande kvar? Är du fortfarande i LA?
Nej, vänta. Ye-Jun, vad menar du?
Okej. Men vi kan prata om det, eller hur?
-Allt väl? -Jadå.
Jag tänkte att du kanske grät.
Ye-Jun kom inte.
Herregud, nej. Vadå, missade han planet?
Han missade det inte.
-Han gick aldrig ombord. -Okej.
Så jag kommer nog inte att behöva förlovningsringen.
-Det var mitt fel. Jag lyssnade inte. -Nej, då.
-Jag borde ha... -Jo, det var det.
Det är ditt fel. Låt oss ta kontroll över situationen.
Så sa du till mig.
-Jag... -Och plötsligt
låtsas du att Oscar är din.
-Du är bra med bebisar. -Tack.
Om det finns en perfekt roll, gör jag den på mina villkor.
Redan från början.
-Ja. -Men som du sa.
Hur ofta kommer en sån här chans?
-Fan! -Just det. Vi vet svaret nu.
Just det, två gånger.
-Vadå? -Är du ens fransk?
-Vad? -Det är perfekt.
Tack.
Vi ses imorgon. Tack.
-Förlåt. -Nej.
-Snälla. -Jag hade en lång dag.
-Jag vet, får jag bara... -Varför?
Varför gjorde du så?
Jag är verkligen ledsen.
-Varför sa du det? -Jag vet.
Fattar du hur det har varit för mig?
Självklart inte. Självklart.
Din svartsjuka på Marcus är ditt problem.
Jag vet. Jag gör jämt så här.
Jag fick gå ner på knä och be om ursäkt.
På knä?
Du kan visst inte vara både min agent och pojkvän.
-Förlåt mig. -Eller ingetdera.
Jag är trött på det här.
-Alltså. -Jag är inte trött på nåt av det.
-Jag är trött, ledsen. -Jag med.
Ledsen, inte trött. Fast trött,
-jag sover inte. -God natt.
Ja, god natt.
Bara att jag inte förtjänar dig
och är livrädd att förlora dig. Glöm det.
-Hej. -Har du tid?
Det var en sak jag ville säga.
Bra.
Jag har tänkt på Eight Days och tror att jag har löst vårt problem.
-Jösses. -Just det.
Så spännande, för Kevin och jag pratade precis om det.
-Kevin, vill du... -Visst.
Jag frågade runt lite, och det som hände var att
Jeremy mötte Megan på Little Beach House Malibu.
-Jaha. -Little Beach House är...
-Jag vet vad det är. -Bra.
Han pratade om Eight Days,
och hon sa: "Jag skulle döda för att få göra den rollen."
Jeremy sa: "Megan, vi borde göra det."
-Ja. -Ja.
Vi är glada över att ha dig med på denna resa.
Säkert, men jag är inte med på just den resan.
-Okej. -För det häftiga är
-att jag har en mycket bättre idé. -Okej.
Er idé att besätta rollen väldigt tidigt, typ nu, är...
-Ja. -...jättebra.
Så om vi ska göra det,
Clémence Poésy.
-Okej. -Okej.
Att jag inte tänkte på det förut.
Hon är fransk, hon är lysande,
helt trovärdig som krigskorrespondent,
och hon är min klient.
-Wow. -Jag vet.
Wow.
Och timingen kunde inte vara bättre.
Hon har fått barn och vill ta ledigt ett år.
-Bra. -Så vi skriver kontrakt nu.
Vi gör henne till exekutiv producent.
Vi tar kontroll över hela grejen.
Vi bygger det runt när hon är redo. Det är perfekt.
-Jösses. -Ja.
-Vi borde ta kontakt direkt. -Absolut.
Vi behöver inte.
Ursäkta?
Hon är här, jag har frågat henne och hon sa ja.
-Jösses. -Jag kunde inte tro det heller.
Clémence, vill du komma in?
Hej.
Hallå.
-Härligt att träffas. -Tack detsamma.
-Jag är verkligen taggad för det här. -Ja.
Bra. Toppen.
Jag med.
Förlåt.
-Det är okej. -Kanske om du inte pratar.
Okej, ja.
-Okej. -Bra.
Det är viktigt att hålla såret rent.
-Bra. -Ja.
-Tack, Julia. -Ingen orsak.
Det var nog allt för idag.
-Förlåt? -Jag sa, jag tror jag går hem nu.
-Ja. -Inte hem.
-Men ändå... -Ja.
-Ha en trevlig helg. -Ja.
På fredagar brukar jag ta en drink på vägen hem.
Jaha.
En drink. Ja.
Ja.
-Fan. -Det är visst salsakväll.
-Ja. Ska vi gå nån annanstans? -Ja. Kom.
Vänta. Visste du att det var salsakväll när du föreslog detta?
Jag? Nej. Hur så?
Man får en gratis sangria om man dansar.
-Okej. Kom igen. -Okej?
-Låt oss dricka. -Okej.
-Hej. -Hej.
Jag väntade dig inte.
-Jag tänkte ringa, men... -Jag tänkte också ringa.
Okej.
Jag ville komma för att berätta
att jag har löst castingproblemet med Eight Days.
-Okej. -Förutsatt ditt godkännande, förstås.
-Du kommer nog att älska det. -Okej.
-Clémence Poésy. -Okej.
-Vadå, gillar du henne inte? -Jo, hon är jättebra.
-Hur mår du? -Okej. Upptagen.
Ja.
Vad tänkte du ringa mig om?
Jag tänkte lämna tillbaka de här till dig.
Jag lär nog inte behöva dem.
Okej.
Jag tänkte inte resa.
-Vadå? -Till Sudan.
Jag tänkte tacka nej. Det var därför jag inte berättade.
Okej. Men nu...
Nu reser jag, ja.
Jag har sagt ja.
-Nej. Snälla, gör inte det här. -Jag är ledsen, Rebecca.
Verkligen ledsen.
Går det bra? Du måste slappna av.
-Va? -Du måste röra höfterna.
-Läpparna? -Nej.
Jag försöker låta bli.
-Höfterna. -Okej.
Okej.
Tack.
Okej.
Ja!
Se på dig. Jag...
-Nej. -Det är inte det.
Det är inte det. Självklart inte.
-Det här kan väl inte hända? -Jo.
-Nej, tänk efter. -Jag tänker.
-Nej, Julia, vi är lite berusade. -Inte jag.
Jag är splittrad. Jag vet inte vad jag vill.
-Jag vill inte skada dig. -Du skulle inte skada mig.
Jag vill inte skada nån.
Det här känns fel, eller hur?
Jösses. Det har varit en jäkla vecka.
Jag borde inte ha låtit det gå så långt.
Jag är verkligen ledsen.
Ja. Självklart.
Undertexter: Bengt-Ove Andersson
Kreativ ledare Bachar Haj Bakir