-Detta har hänt... -Jag har inflammatorisk bröstcancer.
-Livets slutskede? -Vi måste förbereda oss.
Bruno Mannheim investerade i kliniken som verkar vara en fasad för nåt.
-Ger han krafter till brottslingar? -Det kanske inte handlar om krafter.
Han kanske håller dem vid liv.
-Jag blir sjukare. -Jag tänker rädda dig, Peia.
Jag har fläckat ner en till av dina skjortor.
Tänk inte på det.
Här.
Okej, omgång fyra. Mår du tillräckligt bra för att åka?
Jag hoppas det.
De skjuter upp det om du mår dåligt.
Jag klarar det.
-Har du bra podcaster till resan? -Det vet du.
-Behöver ni hjälp? -Vi klarar oss.
Mamma. Är allt som det ska?
Ja, allt är bra. Vi är hemma till middagen.
Det är nåt de inte berättar.
-Vilken klänning gillar du? -Den blommiga.
-Kom igen, välj en. -Den du gillar bäst.
Tänker du byta om? Du kanske kan ha skjorta.
-Vilken röra. -Jag kan städa.
Har du handlat maten? Han kommer om mindre än två timmar.
Du behöver inte stressa upp dig. Allt kommer att gå bra.
Det är bara lunch. Okej...
Jag vet att det är viktigt för dig så jag röjer upp innan jag åker.
Och du är vacker i den blåa.
Jag får fråga Sarah.
När bryter ni mark? Det är inte vad ni lovade.
Då kommer jag förbi i dag, Scott.
-Fler stadshusförseningar? -Han tror att jag är vek som kvinna.
Bäst av tre, Soph?
Jag vet att Kyle pratade med dig.
Du ska veta att det här bara var nåt som hände.
Det pågick inte bakom din rygg.
Jag ville berätta det tidigare, men han oroade sig för... Du vet.
Jag uppskattar det, men du behöver inte oroa dig.
Varsågod. Äggviteomelett och korvröra med extra sås.
Okej då. Ha en fin dag.
Vi vet att du har en.
-Chrissy... -Det gör inget.
-Vadå? -Gör aldrig om det där.
-Det måste sägas. -Det är inte Chrissys fel.
Hon är tio år yngre än pappa. Det är äckligt. Hej, Nat.
Allt gör mig illamående.
Omväxlande förstoppning och diarré. Tack för förvarningen.
-Jag ville inte ärra honom för livet. -För sent.
Vi har pratat om ny medicin mot illamåendet.
Och här får du lite is.
Du har tur som har en så omtänksam make.
Clark är bäst.
-Min man är likadan. -Jaså? Hur då?
Bara... Han skulle göra allt för mig.
-Det här är för farligt, Bruno. -Det är bara middag.
-Det är Moxies restaurang. -Och? Jag vill vara med dig.
Varför skulle Moxie bry sig? Vi jobbar för honom båda två.
-Det är inte som när vi var små. -Då får du förklara.
Jag är inte samma person. Sakerna jag har gjort...
Vi gör vad vi måste för att överleva.
-Det är mycket mer än så. -Inget förändrar mina känslor.
När vi träffades visste jag att vi var ämnade för varandra.
Det visste du med.
Dålig idé. Det funkar aldrig.
Kanske inte. Men du sitter här än.
Hur hanterar sönerna det?
Så bra som man kan förvänta sig.
Jag borde nog höra av mig till dem.
-Har du några bilder? -Ja.
-Har inte mamma fått träffa dig? -Det behövdes inte.
-Vi var överens om hennes tillstånd. -Det är inte som en undersökning.
När Jordan hade kryptonitviruset räddades han med lasrar.
-Det var annorlunda, Jonathan. -Hur då?
-Kom, Jon. -Inte förrän jag har fått svar.
-Varför hjälper du inte mamma? -Hon tål inte kryptoniska ingrepp.
Antar du det för att hon är människa?
-Min teknik kan döda henne. -Hon kanske ändå dör!
Nog!
Vad gör ni här?
De vill veta om kryptonisk vetenskap kan hjälpa Lois.
-Mamma klarar sig. -Det lät inte så i går.
Det var cellgifterna. Er mamma klarar av dem.
Hon kanske inte behöver om det finns ett annat sätt.
Vi har diskuterat det. Ni bestämmer inte över hennes vård.
-Vi försöker bara hjälpa. -Vilket du också borde göra.
-Det finns teknik vi inte använder. -Jag har förklarat farorna.
-Du sa bara att pappa är rädd. -Sluta nu!
Bete dig inte som att jag inte bryr mig lika mycket som du.
Är det förstått?
-Ja, sir. -Åk hem, båda två.
Vi pratar efter mammas behandling.
-De är så lika varandra. -Det är ögonbrynen.
Har du bilder på din familj?
Jag har inte mobilen med mig.
Kanske nästa gång.
Jag vill fråga om Bruno Mannheim. Du har säkert träffat honom.
Lex suger livet ur södra Metropolis. Stadsdelen faller sönder.
Brottsligheten ökar och vart tar pengarna vägen? Vi får en del.
Men lejonparten går till Lex och hans folk i Metropolis.
Vill du döda Luthor? Vad är det för fel på dig?
-Du bussar djävulen på oss. -Jag vill inte döda Lex.
Jag vill göra upp.
Vi erbjuder honom resten av stan-
-och i gengäld ger han tillbaka vår stadsdel till oss.
-Vår infrastruktur kan moderniseras. -Av dig?
Inte bara jag. Gillespie, Alistair och andra 86ers.
-De ser möjligheterna här. -Det är ingen demokrati.
Nej, det är affärer som kan tiodubblas om du går med på det här.
Jag ska tänka på saken. Peia hör av sig.
Jag har träffat Bruno i förbigående. Inget nämnvärt.
Du fick din första behandling när han investerade i kliniken.
-Ni måste ha träffats då. -Det är ett stort sjukhus.
-Jag minns inte riktigt. -På Little Ace's då?
Jag såg fotot på väggen och han verkade vara en stammis.
Vad är det du antyder?
-Bara att ni två ofta gick dit. -Förhör du mig?
Förlåt för att jag drog upp det.
Det är min sista behandling och jag mår inte så bra.
Jag går och sluter ögonen lite. Följ inte efter mig.
Hej, främling. Natalie sa att du var bortrest.
Jag tog hand om några saker och kom hem för några dagar sen.
Lagar du middag åt nån särskild?
-Inte för att det angår mig. -Nat ska äta lunch med sin pojkvän.
Jag såg dem på skoldansen. Så gulliga.
-Tack. -Det är fint att Nat svärmar för nån.
-Det verkade som mer än så. -Varför säger du så?
De verkade bara så betuttade i varandra.
-Synd att han bor i Metropolis. -Det är inte så långt om han har bil.
Vänta lite. Jag känner igen den minen.
-Du får inte skrämma bort honom. -Nej då. Jag är en schyst pappa.
När man är kär i den åldern så finns det ingen bättre känsla.
Är allt bra?
-Pojkarna var i fästningen. -Och gjorde vad?
-Vi tar det senare. Du borde vila. -Det går inte.
-Mår du bra? -Jag har magont av annat än gifterna.
Jag frågade Peia om Bruno och det slutade illa.
-Så illa var det nog inte. -Hon gick i väg med droppstativet.
Hon vill inte vara i närheten av mig för jag är en hemsk människa.
Vad gör jag? Hon är min vän och jag antydde att hon var inblandad.
-Du trodde att hon visste nåt. -Sen diagnosen känns allt fel.
-Jag litar inte på mina instinkter. -Du har haft rätt hela tiden.
Bruno döljer nåt, och du har nästan avslöjat vad.
Du behöver bara lite hjälp.
Hjälp från vem?
Jag måste medge att det här var oväntat.
Jag vill ge dig chansen att berätta din historia för världen.
Vart för du mig?
Du ska få se vad jag ser.
-En soptipp? -Möjlighet.
Det är den gamla fabriken där min mamma jobbade.
Privat ingång. Enskild hiss som går till Rickles Station.
Tunnelbanan slutade gå där för längesen.
-Vadå? Vill du köpa stället? -Det har jag redan gjort.
I hela livet har jag väntat på att allt ska förändras till det bättre.
Jag vill inte vänta längre.
Det är dags att ta tillbaka Självmordsslummen.
Du förvandlade Hob's Bay helt själv.
Jag såg potentialen i saker där andra inte kunde göra det.
Det verkar gälla för alla dina investeringar.
-Jag har varit lyckligt lottad. -Förutom med kliniken.
Enligt uppgifterna du gav till min fru...
Du investerar i cancerforskningen utan att tjäna pengar på det.
-Och...? -Alla andra affärer går med vinst.
Jag räddar mitt folk och behöver inte tjäna på sjukdom.
Särskilt inte cancer. Har sjukdomen stor betydelse för dig?
Folk i Hob's Bay drabbas av cancer i oproportionerlig takt.
Visade din fru uppgifterna om det?
Hon berättade även om Henry Miller och James Distefano.
-Fler anklagelser. -Brottslingar utsatta för experiment.
Ingick de i er forskning? I så fall börjar jag undra.
Hur långt är du villig att gå för att bota sjukdomen?
Din fru är sjuk. Om behandlingen inte biter så dör hon.
Så säg mig. Hur långt vore du villig att gå för att rädda henne?
Kan du lugna dig? De vill bara att vi inte ska få panik.
Jag får inte panik.
Jag vet att de döljer nåt. Mamma för anteckningar om allt.
Det här hjälper inte.
TESTAMENTE
Inte?
Kör hårt, tjejen!
-Har du fått en nyckel? -Nej, jag fick låna din pappas.
Är han inte tillbaka än?
-Då väntar jag tills bion börjar. -Följer du med?
-Det kan vara ett första steg att... -Det kan du glömma.
-Du behöver inte gå. -Eller umgås med pappas ligg.
-Det är inte vad jag är. -Du såg ut som det i morse.
Vet du vad?
Jag förstår hur det känns att din pappa dejtar. Det suger.
Men du behöver inte vara elak.
Din pappa är fast på stationen i dag. Ingen bio.
Gå med vem du vill.
Vänta.
Jag har hört att den ska vara rolig.
Mr Johnson.
Stig på.
-Matteo. -Trevligt att träffas.
Stadigt handslag.
Matteo.
Oj...
-Du är jättevacker. -Tack.
Hoppas du är hungrig.
-Lunchen var fenomenal. -Pappa lagade den.
-Du behövde inte besvära dig. -Det var för gummans skull.
-Gumman? -Jag sa så när hon var liten.
Och gör det fortfarande.
Går föräldrarna med på att du åker ända från Metropolis ensam?
-De litar på mig. -Det är inte så långt.
Tillräckligt långt. Berätta om festen ni träffades på.
-Vi var kompisar som hängde. -Med föräldrarna bortresta?
Be inte om ursäkt. Att pappa kortsluter är inte ditt problem.
-Gumman. -Säg inte så!
Vi ska på bio. Tack för att du sabbade lunchen.
Tack för den goda lunchen.
-Förstod du inte "följ inte efter"? -Jag är hemskt ledsen, Peia.
Och nu sätter du dig.
Du har all rätt att bli upprörd.
Jag snokade och gick för långt.
När jobbet korsar privatlivet så slutar det aldrig bra.
-Jag brås nog på pappa. -Så det är hans fel?
Nej, det är bara mitt.
Jag har inte så många vänner.
Och jag gillar verkligen dig.
Att vara med om det här har varit...
...ofattbart jobbigt.
Jag hade inte klarat det utan dig.
Det har man cancervänner till.
Jag vill vara riktiga vänner.
-Betyder det matchande armband? -Nej, jag tänkte mig halsband.
Lois... Du och jag.
Vi kommer från så olika världar och båda har cancer.
-Inget pekar på livslång vänskap. -Jag håller inte med.
Och jag kan vara väldigt envis om du inte har märkt det.
Lite.
Jag lovar, inga fler baktankar.
Ursäkta att jag kommer oanmäld. Har du tid en stund?
-Hände nåt under lunchen? -Ja.
-Vi får fortsätta senare. -Okej, visst.
-Var det pojkvännen? -Nej.
Natalie?
-Vart tog den schysta pappan vägen? -Han dök aldrig upp.
Jag trodde att jag kunde hantera att Nat har en pojkvän.
Sen såg jag hur de tittade på varandra.
-Vad gulligt. -Jag blev så beskyddande.
-Som att nån annan tog över. -Det är aldrig lätt för en förälder.
Det är som att ända sen Nat dök upp i Smallville-
-så har jag velat se henne göra tonårssaker.
Men nu när hon gör dem blir jag rädd.
Att pappa var så där var inte okej. Han försökte helt klart skrämma dig.
Och det lyckades han med.
Men han får ta i mer om han vill skrämma bort mig.
-Fresta honom inte. -Allvarligt.
Är han lika läskig som "Slaktstugan" så fortsätter ändå min charmoffensiv.
Vad betyder det?
Jag tänker döda din pappa med snällhet och kanske presenter-
-tills han inser att jag är en perfekt kille för hans dotter.
Du är perfekt.
Ni där! Tänker ni köpa biljetter, eller?
Förlåt. Ursäkta oss.
Jag är bara så kär i tjejen här.
Två biljetter till "Dumb Einstein".
Ska vi köpa lite godis, eller?
Det behövs faktiskt inte.
-Det är rena godisbutiken. -Varför köpa det man kan smussla in?
-Segisarna ser goda ut. -Oj! De delar jag inte.
Nej... Herregud! Du brukar bli hög.
-Snälla, säg inget till din pappa. -Pappa dejtar nån som blir hög.
Var fick du tag i dem?
Jag åker till Coachella varje sommar och fattar dåliga beslut.
Vi ska aldrig prata om det igen.
Vilka band såg du?
-Det handlar inte om mig. -Nej, vi vill rädda din frus liv.
-Så varför ser du mig som ond? -För att du leker gud.
-Du ger brottslingar krafter. -Även om så vore...
Är det inte värt att riskera några liv för att rädda miljontals?
-Att riskera ens ett liv vore... -Du som gör vad som helst för Lois.
-Det skulle jag. -Medge då att jag har rätt!
Vi pratar om din fru.
Jag är inte så säker på det.
-Det är personligt. -Dra inga slutsatser.
Det var därför du köpte kliniken och experimenterar.
Nån du håller kär är sjuk.
-Jag mår uselt. -Det är din sista omgång.
-Rensa tankarna och lämna stan. -Det var längesen sist.
Kom till gården med familjen. Clark kan grilla en hyfsad burgare.
-Det är ingen bra idé. -Du tog mig till Little Ace's.
Det minsta jag kan göra är att visa lite gästfrihet.
-Vi kan passa på att fira. -Sluta.
Jag orkar inte längre. Det här skulle inte hända.
Vi skulle inte bli vänner.
Allt jag berättade om mig själv och hur jag känner var sant.
Men jag berättade inte om...
...honom.
Min man är inte som du tror, Lois.
Allt han har gjort har varit för min skull.
-Det får räcka. -Det är skönt att hon får veta.
Jag förstår inte.
Varför höll du det hemligt?
I hela mitt liv har folk dömt mig och trott det värsta.
Jag bara...
Jag ville inte att de skulle tycka likadant om Peia.
Min behandling är färdig.
Nu vet du sanningen. Gör vad du vill med den.
-Att jag inte genomskådade det. -De är inte de enda med hemligheter.
Jag vill tacka alla anställda som har tagit så väl hand om mig.
Jag är verkligen tacksam för alla...
...överraskande stunder med alla här.
Men allra mest vill jag tacka min make.
Han har gjort allt i sin makt för att försöka rädda mig.
Bruno, du har mitt hjärta.
För evigt och alltid.
Nu ringer vi i den jädra klockan.
Säg det med mig. "Fan ta cancern!"
Fan ta cancern!
-Maten blev faktiskt rätt bra. -Du borde öppna en restaurang.
Allvarligt talat. Tack för att du sansade mig.
Du var på sin höjd bara halvvägs på väg ut genom fönstret.
Jag vet.
Vad har vi pratat om?
Okej. Du har rätt. Schyst pappa.
-Pappa. -Jag bara...
Du och jag behöver prata.
Javisst, sir.
-Han kan inte göra nåt bland folk. -Han försöker driva bort Matteo.
Din pappa försöker hantera det. Det är nytt för honom också.
-Jag tyckte den var rolig. -Ja.
Jag borde gå.
Men det funkade.
Ja, det gjorde det.
Jag vill bara säga att jag inte hanterade situationen bra.
-Jag förstår. -Sluta.
Låt mig medge att jag hade fel.
Du är Nats första pojkvän och den första jag har att göra med.
Trots att du jämt vill säga rätt sak så märker jag att du är en fin grabb.
Nat gillar dig och jag litar på henne.
Så nu litar jag på att du behandlar henne rätt.
-Det är nu du får prata. -Jag lovar på hedersord.
Mamma har uppfostrat mig att respektera kvinnor.
Om jag skulle vanära Nat så vore jag mest rädd för henne.
-Låter som en bra kvinna. -Ja, hon är toppen.
-Ni kanske träffas nån dag. -Ett steg i taget.
-Ja, sir. -Okej.
Jag kan inte sluta tänka på att Bruno gjorde allt för att rädda Peia.
Jag jagade en gangsterledare men nu ser jag bara en kärleksfull make.
-Vad är det här? -Har ni rotat bland hennes saker?
-Ni ljög om hur illa det är. -Det här är ditt testamente.
Du har skrivit avskedsbrev.
Jag vet att det är otäckt, men man gör sånt utifall det slutar illa.
Det är redan illa. Vi hör dig kräkas.
Vi ser dig tappa håret, men du vill inte prata med oss om det.
Och när vi försöker skaffa hjälp så blir du arg på oss?
-Vad ska vi göra? -Ni måste...
Hoppas? Bara tro att på nåt sätt så kommer det att ordna sig.
Det funkar för kryptonier men det kan inte människor göra.
Hopp stoppar inte en hjärtinfarkt eller en stroke.
Och vad jag vet så kan inte hopp bota cancer.
-Ledsen att du fick höra det där. -Jon är bara rädd.
Att se mig så här påminner honom om att han inte är som du och Jordan.
Försök sova lite så pratar jag med pojkarna.
De borde höra det från oss båda.
-Förlåt. -Ingen fara. Kom hit.
Du har rätt. Jag är väldigt sjuk.
Vi har försökt låtsas som att allt är bra.
Vi sa inga fler hemligheter.
-Det skulle inte vara en hemlighet. -Ni skulle inte oroa er i onödan.
-Du vet inte om det blir så. -Det är sant.
-Den här sortens cancer är farlig. -Använd tekniken i fästningen.
Använder vi den så är det orättvist att hålla den från andra.
Om vi delar kryptonisk teknik så är riskerna för stora.
Tänk om cellgifterna inte räcker.
Då får vi acceptera det.
-Jag vill inte att du ska dö. -Inte jag heller.
Jag älskar er så mycket.
Mer än nåt annat i världen.
Hej. Jag såg dig i stan tidigare. Varför gick du så plötsligt?
För att jag har gjort det jag alltid brukar göra.
Inte varit ärlig om mina känslor.
-Så du har bara snackat skit? -Ja.
Jag spelar oberörd, men när jag såg dig och Chrissy ha roligt-
-så blev jag...ledsen.
-Mamma... Vi gick bara på bio. -Det är inte bara det.
Det känns som att ända sen skilsmässan så har alla gått vidare.
Det kanske inte handlar om att gå vidare.
Det kanske handlar om att vara närvarande.
Alltså...
Om du fick göra vad du ville nu, vad skulle du göra då?
Jag...
-...skulle skjuta fyrverkerier. -Va?
Det skulle jag. Jag hittade en låda med fyrverkerier som pappa lämnade.
Jag skulle bränna av dem och smita innan sheriffen kommer.
Inte reaktionen jag förväntade mig.
Ja. Hämta en tändare så tar jag fyrverkerierna.
Här och nu? Hurra!
-Olägligt? -Vad tycker du?
Förlåt. Jag vet att du gör allt du kan för att rädda mamma.
Jag önskar att vi kunde göra mer.
Ja. Jag med.
Ett glas vin hjälper nog.
-Känner du ens av det? -Nej, inte ett dugg.
Men din mamma tycker om det.
Jag tänkte på det du sa om att du är människa som mamma.
-Jag menade inget illa. -Jag vet.
Jag förstår hur du känner, men...
Kom ihåg att du är lika mycket kryptonier som din bror.
Och han är lika mycket människa som du.
-Troligen Wellnitz och Gator. -Nej.
Det är Lana och Sarah.
Det är rätt fint.
Ja, det är det.
Så där. Ingen fara. Jag hämtar lite vatten.
Nej, jag behöver bara hämta andan.
Jag har tänkt på ditt erbjudande, Bruno.
Och på hur du gick bakom min rygg när du pratade med dem.
De jobbar för mig. Ni behöver påminnas om vem som bestämmer här.
-Du förstår inte. -Jag förstår allt.
Ta honom.
Jag sa att det var en dålig idé.
Nej. Det är vår framtid.
Jag känner ditt riktiga jag och har älskat dig sen vi var små.
-Skapa ett liv med mig, Peia. -Peia...
Bygg en stad. För evigt och alltid.
Nu. Peia, gör det nu!
Jag älskar dig med, Bruno.
Det kommer att bli bra. Jag lovar.
Mamma? Är du här?
Vi är i matsalen.
Hej, mamma och pappa.
-Är allt som det ska? -Bara bra, hjärtat.
-Hur gick din dejt? -Det var otroligt.
-Vi såg "Dumb Einstein" och sen... -Lugn, Matteo.
-Din mamma har haft en lång dag. -Hade du trevligt med tjejen?
-Mamma... Hon kan vara den rätta. -Den rätta? Snälla...
Du ska få se. Jag vill bjuda in Natalie till Little Ace's.
Ni måste få träffa henne.
Text: Magnus Öberg Iyuno