СЕРІАЛ NETFLIX
ПІВТОРА РОКУ ПО ТОМУ
ОСІНЬ 2006-ГО
Ліно. Не допоможеш мені трохи?
Так. Іду.
Не знаю, з яким інтервалом розставляти їх тут, але…
Який гарний вид.
Знаєш, якби я не знала тебе,
я б подумала, що ти користуєшся положенням.
-Ні. -Ні?
Просто не можу зігнути коліно.
Біднятко.
Точно можна садити капусту поряд з шавлією?
Тато казав, що так вони живитимуть одне одного.
Я подзвоню йому.
Алло?
Привіт, тату.
Привіт. Як справи?
Шкода, що ти не тут. Ти майстер фермерської справи.
Як класно ти обрізав оливу.
Вона чудова.
-Справді? -Так.
А що з кущами троянд?
-Кущі троянд? -Так.
Ну…
Могло б бути й краще.
Так.
Чекай, і ще одне…
Лікар.
-Підемо до нього завтра. -І це все, так?
Хтозна, тату?
Ну…
-Ти випив пігулки? -Випив останню вранці.
Добре.
-Тату… -Що?
…лише час покаже.
У мене хороші новини.
Рак зник. Повністю.
То ліки спрацювали?
Потрібно постійно перевіряти, робити обстеження що 3-6 місяців, але, Ліно,
у вас немає раку.
Боже мій. То це все?
-Відновіть імунну систему. -Гаразд.
Не повірите, наскільки така холістична медицина, як акупунктура та дієта…
Повірити не можу.
Я знову зможу з'їсти флорентійський стейк.
-Не знаю, що й сказати. -Вам дали другий шанс.
Продовжуйте жити.
Наказ лікаря.
Знаєш, я довго не міг знайти няньку,
бо ви так несподівано це повідомили.
Привів би його.
Так? Гаразд. Наступного разу, може, приведу.
-То що ви зараз робитимете? -Візьміть відпустку.
Емі. Ліно.
-Що це? -Від нас усіх.
Друзі…
-Ні, це… -Ні, це…
Це забагато.
З вашими рахунками за лікування ще й мало буде.
А західна медицина — рекет.
Західна медицина врятувала мого чоловіка. Я мала це сказати.
Правда. Але ми любимо вас
і хочемо допомогти.
За Ліно й Емі.
Ми любимо вас.
Дякую, друзі.
Хотів би і я з вами випити, але лікар заборонив.
-Ми прикриємо. -Будьмо.
Треба подзвонити батькам.
Я намагався додзвонитися кілька разів, але…
-Ні… -Де та фотографія?
-Отут. -Хочу бачити, що це дійсно твоя дитина.
Щось на неї не схоже.
Мамо. Я пройшов обстеження
і раку більше немає.
Алло?
Мамо?
Ти там?
Ліно…
Твій тато помер.
Інфаркт.
Як таке можливо?
Ми ж говорили з ним минулого тижня.
Це сталося вчора, коли він працював.
Я не дзвонила раніше, бо знала, що в тебе буде огляд.
Не хотіла повідомляти погані новини.
Мені важливий твій стан, дорогий Ліно.
Він любив тебе, сину.
-Слухай, мамо, я повертаюся. -Ні.
-Ні, мамо, я їду додому.
Нічого вже не вдієш. Меса завтра.
Хто за тобою нагляне?
Мені достатньо знати, що з тобою все добре.
Пообіцяй, що в першу чергу думатимеш про здоров'я.
Обіцяю.
Що сталося?
Я хотів, щоб він мною пишався.
Він і пишався.
Зрештою, він дійсно пишався тобою, Ліно.
І чому?
Бо, я знову об'єднав сім'ю.
Я вдячний.
-І знаєш що? -Що?
Я більше не хочу гаяти ні хвилини свого життя.
Ніколи більше.
Я теж не хочу гаяти час.
Хочу, щоб ми стали батьками.
Я хочу бути мамою.
Ти не проти?
Зробімо це.
На жаль, у вас з Ліно не дуже хороша ситуація.
Я думала, що ми зможемо зробити штучне запліднення,
ми зберегли сперму Ліно.
Ну, з обмеженим запасом сперми,
найбільше шансів завести дитину дасть екстракорпоральне запліднення.
Це доволі важливий особистий вибір,
тому раджу не поспішати з цим і добре подумати, чого хочете.
І це, якщо ембріон витримає перенесення.
Але це єдиний спосіб стати біологічними батьками.
Якщо так треба, любов моя, зробимо, як ти хочеш.
Я не проти.
Найважливіше для мене — бути матір'ю, а не бути вагітною.
Коли я думаю про нашу сім'ю,
я не хочу, щоб біологія вказувала нам, кого любити,
і я точно не хочу ще більше лікарів, голок та пробірок.
Не хочу, щоб сім'я починался з пробірки.
Дякую.
-Справді? -Так.
Сім'я — більше за кровний зв'язок.
Крім того, я не хочу передавати щось,
що може спричинити проблеми моїй дитині.
Як твоя впертість?
О, ні. Це я як раз хотів би передати.
Це важлива штука.
Я пережив рак.
Це означає, що мене обстежуватимуть все життя.
Але, я…
У нас є лист від онколога, кращого у своїй сфері,
і у ньому довідка про хороший стан здоров'я.
Якби ви могли дати нам шанс…
Емі, Ліно, я ціную вашу відвертість,
але я хочу сказати, що це не від мене залежить.
Важлива відмінність «Родинного кола» від інших організації у тому,
що ми ставимо біологічну матір на перше місце.
Ми не приймаємо рішень.
Біологічна матір дитини вирішує, хто підійде краще.
Ми розуміємо.
А біологічні матері з різних причин обирають перспективних батьків.
Обіцяти я вам нічого не можу, але можу запропонувати наступне:
ідіть додому
і створіть анкету, у якій покажете, хто ви як сім'я.
З малюнками, листами від друзів. Розкажіть їй свою історію.
Я знаю, що я упереджена, адже я дружина Ліно, але з нього вийде чудовий баббо.
Так називають тата у Флоренції, де ми й зустрілися.
Від самого початку я знав, що хочу, щоб ця жінка була мамою моїх дітей.
Сир!
Через усе, що ми пережили…
Через усе, що втратили…
…ми леліятимемо цю дитину, як частину нашої вічної сім'ї.
Мій чоловік…
Моя дружина…
Ми станемо чудовими батьками.
Як ти?
ВЕСНА 2007-ГО
Ти неймовірна.
О, у мене для тебе
подарунок дружки.
Перестань це робити, Зі.
У мене вже є комбінезон від Фріди Кало й фартух «Поцілуй кухаря»
для дитини… якої немає.
Я не можу стриматися, коли бачу ці штуки.
Вони такі милі, хочу віддати її тобі.
-Я знаю. -А раптом.
Вже купа місяців пройшло, Зі.
Тільки не здавайся.
Мамо, дивися, щоб воно не жмакалося спереду.
-Дякую, тату. -Я намагаюся.
Ось, Максін. Блискуче.
-Уся ця вишивка пряма. -Звісно.
Неймовірно.
-Вона тут. -Хто тут?
Барбара з «Родинного кола». Це дівчинка.
Серйозно?
Нам треба йти. Її зараз виписують з лікарні.
Чого стоїте? Забирайтеся швидше.
Емі, тобі треба йти.
Уперед!
-Обережно. -Чекай. Гаразд, ходімо.
-Я люблю тебе. -І я тебе.
Ось вона. Барбаро.
Привіт. Ми приїхали, щойно змогли.
Де вона? Як вона? Коли можна її забрати?
Потрібно дещо зробити,
-перш ніж забирати її. -Гаразд.
Біологічний батько вже переписав всі документи на вас, але матір,
її звати Тоні,
ну, вона хоче спершу зустрітися з вами обома.
Ну… а щось не так?
Це все частина процесу. Вони ще молоді, непокояться.
Гадаю, їй просто потрібно подивитися вам у вічі,
перш ніж приймати найважливіше для неї рішення.
Так.
Для неї це й прощання.
-Так. -Заходьте.
Добре.
Каліфорнійський університет.
У них чудовий кампус.
Так.
Ми раді… що зможемо нарешті закінчити навчання.
Щось негарно я вдягнулася.
Вибачте, ми прямо з весілля сестри примчали.
-Так. -Зоро.
Так, як ви…
Так. Вибачте. Я…
-хвилююся. -Нічого.
Це і є причина. Чому я вас обрала.
Через ваші сім'ї.
Вони пройшли з вами через багато випробувань.
Я хочу сказати, що я… я здоровий…
Усе гаразд.
Коли я подивилася їй у вічі.
Я зрозуміла, що хочу подарувати їй таку ж любов, яка провела вас
через найскладніші випробування.
Я хочу подарувати їй достойне життя.
І любов, яка давала б наснаги вставати після невдач.
І я хочу, щоб її ростили в селі.
Щоб вона гарно харчувалася.
Люблю італійську їжу.
Якщо я зараз заплачу, то не зможу зупинитися…
Час вам зустрітися з донькою.
-Дякую. -Дякую.
Вона схожа на мою бабусю.
Справді?
Її звуть Роуз.
І я думала…
Ми б хотіли назвати її
Ідалія.
Італійською воно означає «споглядай сонце».
Але знаєте, Ідалія Роуз…
-Звучить… -Прекрасно.
Так.
Дякую.
Ти — наше благословення. Я безсилий перед тобою.
Любов моя, це наше чудо.
Лінн, хочу, щоб ти вибрала, як би хотіла, щоб тебе називала Ідалія.
Бабуся, нана або Джіджі.
Джіджі звучить, як ім'я дівчини, яка залишається останньою
по завершенні виступу в борделі.
-Гей, Максі. -Так?
Пам'ятаєш нашу поїздку до Нового Орлеану в 96-му?
-Так, пам'ятаєш? -Так.
«Називай мене Джіджі».
Мамо, можеш…
-Обережно. Вона плаче. -Так. Пробач, дитинко.
-Гаразд, я за телефоном. -Пробач, дитинко,
я знаю.
Алло?
У неї сильні легені. Це добре.
Чао, Філомено.
То коли хрестини?
Ми ще не вирішили на рахунок хрестин, принаймні зараз.
Ми хочемо, щоб Ідалія сама собі колись обрала віру.
Знаю, що так каже мій син, але зроби так, щоб він побачив, як краще для всіх.
Поговори з ним трохи. Переконай його.
Поговори з ним.
Філомено, наш шлюб так не працює.
Усі шлюби так працюють.
Гаразд, то ти хочеш, щоб душа моєї онуки була в лімбі? Так?
Тоді бувай.
Бувайте, Філомено.
-Добре. -Так. Так?
Я думала, далі моя черга.
Максін, мені треба потримати її.
Фізичний контакт необхідний для встановлення зв'язку з названою матір'ю.
Зв'язку. Добре, зрозуміла.
До речі, про зв'язки. Я купила тобі отаке.
Поглянь на свій новий пристрій для імітування грудного вигодовування.
Знаю, знаю. Тобі потрібно
заповнити цю штуку молоком, щоб дитина могла ссати через пипку.
Знаю, тобі подобається, так? Ще я
на зв'язку з веганкою з Сан-Франциско, яка продає грудне молоко онлайн.
Ну, не думаю, що розумно купувати тілесні рідини в інтернеті.
Тоді можеш скористатися формулою. Ну, ти ж такого ніколи не робила…
Лінн, досить.
Досить вже.
Я терпіла достатньо.
І на весіллі мовчала.
-Хвилинку. -Ні.
Я не могла завести своїх дітей.
Нам з Гершелем не вдалося зачати дитину. Ми намагалися.
Але є сотня способів бути матір'ю,
і твоя донька зараз нам це демонструє.
Так, демонструє.
Я хотіла сказати, що ніколи через таке не проходивши,
ти можеш не знати, якою розгубленою я почувалася, коли з'явилась перша дитина.
Я не знала, що, в біса, роблю.
Готово.
Ох, ну на тобі.
Хочу спробувати.
Добре.
Дарма я підпускала тебе до неї першим.
Ну, вона ж твоя дочка. Звісно, вона не встоїть перед моїми чарами.
-Піду перевірю вечерю. -Гаразд.
-Добре… -Не треба.
Їй потрібно звикнути до мене.
Гаразд, ти звикнеш до мене, навіть, якщо це нам не подобається.
Ось так, Ідаліє, я твоя мама.
Мама тут.
Саме так.
Я твоя мама, Ідаліє.
Так.
Гаразд, я знаю, про що ти думаєш. Можна довіряти цій жінці?
Якщо кричатиму п'ять годин поспіль,
зможу зламати її?
І я тут, щоб сказати тобі,
що ти зі мною на довго.
Так.
Добре.
Добре. Я тут.
Дівчинко, легше зі мною.
Яка ти красуня, Ідаліє.
Знаю, а ще вона така соня.
Бувай.
Ой… Усе гаразд.
Це лікар Атлурі?
Добре. Дякую, лікарю. Дякую.
Усе добре?
Боже…
Тягни сюди свій безраковий зад.
Любов моя, помилуй старого чоловіка.
Так.
Привіт.
Моя солодка Ідаліє.
Завтра мамі треба йти на роботу.
А це означає, що я
не зможу проводити з тобою стільки ж часу.
Тато вже не може робити те, що любить.
І йому цього не вистачає.
Але ми з ним уклали угоду.
Я повертаюся до роботи,
а ви з ним тепер весь час будете разом.
Хтось повинен міняти тобі памперси.
Я надзвичайно сумуватиму за тобою.
Добре.
-Ось так. -Гей.
-Ось так. -Чао.
Добре.
-Добре, бувай. -Чао.
Чао.
Чао, мамо.
ОСІНЬ 2011-ГО
Ідаліє, мама вдома.
Ми на кухні.
Привіт, зозулько.
Тож
петрушка.
Дехто каже, що це просто гарнір,
але я і моя розумна дочка знаємо, що це не так.
І у стебел присмак сильніший, бо вони ближче до землі.
Кохана, вона чудова. Щойно зробила свою першу фритату.
Їй лише чотири, а вона вже су-шеф.
Справді? Неймовірно.
Боже мій. Шкода, що я не бачила.
Наступного разу приходь раніше.
Так. Я спробую.
Дай п'ять.
То Бріджит її однокласниця?
Ні, то Дельфіна.
Вона сидить між Ідалією та Барлі.
Я думав, Дельфіна, це та, чиї батьки думають,
що музика з «Фантазерів» занадто збуджує.
Ні, це Олива.
Думала, Олива з гімнастики.
Це Кейл.
Це салат, чи школа?
Я заплуталася.
Добре. Ви готові?
Я вимкну світло.
Подобається?
Неймовірно, любов моя.
Може, приклей обличчя до імен на шкільному святі.
Добре.
У четвер о п'ятій. Пам'ятаєш?
Чому все проводять о п'ятій?
З такими заторами, мені доведеться виїхати о третій.
Зора в той день хотіла повести дітей на екскурсію.
Ну, ти спробуй.
Так, я спробую.
Розфарбуємо взуття Піно. Чудово.
Минулого разу ми полишили Тоніно та козлика,
коли вони підіймалися схилом височенного пагорба.
-Ліно. -А потім… Так?
На вас чекають.
Добре.
Любов моя, скоро буду.
Стався добре до Анет.
Добре. Ходімо.
Покажеш, що малюєш?
Це Пан Слон. Поглянь, який милий.
Пам'ятаєш, де закінчилась історія? Тоніно та козлика?
З вершини пагорба вони бачили всю Сицилію.
А козлик від того, що їв купу овочів, позеленів.
А тоді жаба сказала…
«Перестань повторювати, дурепо».
Гаразд, хлопчики й дівчатка, пора спати.
-О, ні. -Так.
Любов моя, приєднуйся.
Що буде далі?
Ну…
Ну,
після цього козлик з'їдає морквину і перестає бути зеленим.
Але такого б не сталося насправді.
Тоніно вже заборонив моркву в королівстві.
-Ага. -Так?
А, звісно заборонив.
Час в ліжечко. На добраніч. Поцілуй маму.
-Тобі не сподобалась історія. -Гарна історія.
Сенсу в ній мало, але історія нормальна.
Гаразд. Мої діти пішли. Емі, що не так?
Мамо, я чудовисько, так?
Хто не хоче, щоб дитина була поруч з батьком?
Я не повинна заздрити, але в мене таке відчуття…
Я почуваюся не в одній з ними тарілці. Зараз вона ще дитя,
а завтра вже піде в коледж. А я все пропущу.
Гаразд, дитино, заспокойся.
Ти пропустила свій буйний підлітковий вік,
за який я б хотіла, щоб ти розплатилася
за усі твої вибрики.
Я була янголом.
Вона любить його більше за мене?
Вони готують разом, у них свої таємні історії.
Чорт, він її навіть сицилійської вчить.
Зараз ще свою мову придумають.
Я хочу, щоб вони були в таких стосунках.
Ліно повинен більше часу проводити з нею, бо він…
Йому потрібно… Ну, потрібно проводити більше часу з нею.
Бо…
Рак може повернутися.
Він ніби зник, але не зник,
і таке враження, ніби він досі з нами й забирає в нас все.
Оскільки він не може працювати, я не можу бути з нею, і це бісить.
Ненавиджу те, що рак зробив з нашим шлюбом, те, що зробив зі мною.
Ненавиджу бути мамою, яка ревнує чоловіка до історії про сраного козла, Зоро.
Козла.
Я більше не можу без неї.
Тоді іди до неї. Принаймні сьогодні.
Іди.
Іди. Я все вирішу.
Іди на те свято.
Нічого не показує більше материнської любові,
як поїдання смаколиків, зроблених людьми, яких ти не знаєш.
Я вдома.
Ліно, ти неймовірний.
Любов моя, оце сюрприз.
Так, сюрприз.
Привіт. Я Емі.
Бріджит.
Я думала, вам чотири.
Ні, її донці, Дельфіні чотири, і вона однокласниця Ідалії.
Бріджит її мама.
Дівчата там розважаються, Ліно.
-Вітаю, ви нова мама? -Привіт.
О, ні, це Емі.
Ваша дружина? Ого. А ми все думали, що там за історія.
Рада нарешті познайомитися. Ви щось питимете?
Ми тут робимо горілку з содовою.
-Зараз лише пів на четверту. -Це ж просто четвер…
А я допомагаю Ліно готувати страву на сьогоднішнє свято.
Він шеф, йому не потрібна допомога…
Бріджит навчається італійської кухні. Вона з Франції.
До речі, ось. Перепрошую.
Петрушка з нашого саду. Вона не така, як ваші французькі трави.
Не недооцінюйте її. Смачного.
-Що б я без вас робила, Ліно. -Знаєш, що?
Здається я чула, як хтось з ваших дітей плакав. Може хтось впав і забився.
-Так, вам варто іти. -Добре.
-Чао. -Чао.
Чао.
Навіщо ти дав їй петрушку?
Що?
Бріджит.
Ти дав їй петрушку з нашого саду.
Так. Ти знаєш, наскільки петрушка важлива для сицилійців.
Вона й сама добре готує. Французьку кухню.
-Але все ж добре… -Добре, але її посадила я.
Так, я знаю.
Ти ж навіть кухнею не користуєшся.
Це моя петрушка, Ліно.
Добре, я лиш дав їй маленьку гілочку. Я не знаю звідки…
До чого претензії?
Я подумала, якщо я щось саджу,
то перед тим, як віддати це, міг би подумати про мене.
Мамо, чому ти кричиш?
Усе гаразд, не хвилюйся.
Гей.
-Вона нормально заснула? -Так.
Заснула на раз-два.
Дякую, можеш покласти на стіл.
Так?
-Ми з Бріджит просто друзі. -Я вмію розпізнавати флірт, Ліно.
Я б так не вчинив. Любов моя, моє серце твоє і лише твоє.
Справа не лише в Бріджит.
Ти знаєш про життя Ідалії те, чого я не знаю, і тому я почуваюся…
Почуваюся поганою мамою.
Я заздрю вам обом.
Емі,
мені подобається бути з донькою.
Але я заздрю тому, що є в тебе.
Ти навіть не розумієш, з чим я борюся.
Я кухар, що не може заробити на життя готуючи їжу.
Розумієш?
Я теж не так уявляв своє життя.
-Добре. -Добре.
Тоді що з цим робити?
Бо мене це не влаштовує.
Мене…
це не влаштовує.
Ох, тихо.
Спокійно, тихо.
Усе добре.
Гаразд, Бріджит дала мені ідею.
Я серйозно, кохана, серйозно.
Гадаю, я маю почати кулінарні заняття.
Я б хотів повернутися на професійну кухню.
Ми б могли взяти заощадження.
Попрошу Антоніо урізати робочі години.
Це дасть мені більше часу з Ідалією…
І більше часу на малювання.
Я хочу більше часу витрачати на мистецтво і сім'ю, я сумую за нами.
Дуже.
Але давай так, Бріджит не вестиме ці заняття. Я наполягаю.
-Ти мене зрозумів? -Домовились.
І я хочу попросити ще про одне.
Так. Що завгодно, кохана.
Можеш, будь ласка, пояснити цю історію з Тоніно та козликом?
-Бо я її не розумію. -Гаразд.
ВЕСНА 2014-ГО
Гей!
-Мамо! -Привіт.
Як справи? Дякую, Шерон. Я вже майже завершила картину.
Годі тобі, вона приготувала нам полуничні млинці.
Ідалії завжди раді.
Дякую. Бувай.
І як там наша найрозумніша другокласниця?
Добре, сьогодні ми вивчили, що метелики розрізняють смак ногами.
Не може бути.
Гей, хочеш разом побруднити руки?
Ходімо.
Отже,
солодкість базиліку
нагадує нам, що ніжні смаки бувають найсильнішими.
Ось.
-Намалюй спідницю. -Добре.
-Ні, жовту. -Гаразд.
Пан Слон з'їсть увесь салат.
Привіт.
Пригощайся.
Корн-доги?
Так.
Так багато занять цього тижня.
Зрештою, я працюю. Знову.
І я втомлюватимуся.
-Смачного. -Можна налітати?
Чекай, гірчиця чи кетчуп?
Усе гаразд?
Добре.
Просто пішло в інше горло.
Попий води.
Тож ти бери кетчуп, а я — гірчицю. Цікаво, з чим їстиме Баббо.
Привіт Анет. Дякую, що записала мене на ранок. Особливо в п'ятницю.
Лікар Атлурі одразу погодився.
Ти в нормі?
Подивимося.
Ідаліє, якщо я дам тобі смаколик одразу перед вечерею,
то ти не будеш вечеряти.
-Мамо! -Бабусю!
Квіточко!
Що ти тут робиш?
Ну.
Коханий, що сталось?
Час для побачення.
Ще трошки.
Що?
Потанцюймо.
Чекай.
-А якщо ти впадеш? -Тоді я впаду.
Я хочу знову потанцювати з дружиною.
Я розповідав тобі
про часи,
коли Тоніно з козликом хотіли пограти у футбол?
Це була велика проблема, бо козлик мав лише туфлі.
-І що зробив козлик? -Ну, козлик
позичив пару старих футбольних бутс у кузена.
Але у нього чотири копита.
Саме так. Тому йому потрібна була друга пара.
Тоніно був хорошим другом, тому позичив козлику бутси,
але коли козлик взув бутси Тоніно, вони були завеликими для його копит.
Козлик засумував,
але тоді у них з Тоніно з'явилась ідея.
Гей. Ідалія, час спати.
Але Баббо не закінчив історію.
Ще п'ять хвилинок, кохана.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як