Unde am ajuns?
S-au scurs 20 de ani pe muchie.
Mezinul a murit împușcat în școala aia.
Aveam tare puține la început. Nici speranță nu era.
Acum avem o speranță debordantă.
A durat până am convins firmele să-și deschidă filiale aici.
Nimeni nu mai lipsea din cauza bolilor sau a problemelor personale…
Angajații erau mai fericiți, mai productivi…
Firmele au dat năvală.
Nu doar șomajul nu mai e o problemă.
Nu mai există vagabonzi. Nimeni nu-i uitat, ignorat.
Cei cu venituri mari încă pot trăi așa cum își doresc,
iar cei cu venituri mici nu iau silit decizii grele.
Investesc jumătate din profituri în comunitate.
Susțin inițiativele locale.
Sau finanțează afacerile locale emergente.
În Concordia, ne ajutăm între noi ca să prosperăm împreună.
Suntem puternici doar când îi ajutăm pe cei slabi.
În Concordia, niciun vis nu e prea ambițios.
- Când întindem o mână de ajutor… - Acceptați-o!
Împărtășiți-ne experiența și bucuriile.
Fiți alături de noi, când spunem altor comunități…
- Bem-vindo. - Concordia yokoso.
Marhaba ela Concordia.
Bienvenue à Concordia.
Mein aap sabhi ka swaagat hai.
Bine ați venit!
Du-te!
Micul-dejun e pe masă!
Citim, draga mea. Acum ajungem la partea interesantă.
Mai vreau câteva umerașe, ca să nu-mi las hainele vraiște.
- Sigur, aduc. Altceva? - Mi-ar prinde bine ceva mai greuț.
Pleacă odată! Trebuie!
- Am uitat computerul sus. - Deschid eu!
- Bună dimineața! - 'Neața!
Vreau să vorbesc puțin cu Thea.
Scuze că vin nepoftit. Știu că nu vrei să mă vezi acum.
- Nu-i bai. - Isabelle a plecat până să mă trezesc.
Nu răspunde la telefon. Speram să fie cu tine.
N-am văzut-o. Toate-s bune?
Da.
Mă duc în Centrală. O fi cu Mathilde. Dacă o vezi…
Îi duci tu memoria USB lui AJ? Isabelle n-a făcut-o.
- A fost la ea? - Voia să mai arunce o privire.
- Când? - Ieri.
Sigur, i-o duc eu.
A găsit ceva?
Nu cred. S-a uitat la jocurile lui Oliver.
Memoria USB e la parter.
Bine. O iau înainte să plec.
TRECĂTOAREA GHEȚII
Nu știam ce să fac, încotro s-o apuc.
Am făcut înregistrarea.
Dacă vezi asta, probabil că deja nu mai sunt.
Ce spunea, ce se gândea să facă. Trebuia să-mi spui să-l denunț.
- Nu eu îl tratam. - Nu ești fără pată.
În nicio privință.
Viețile pe care…
- Am făcut-o pentru tine. - Nu, Peter. Ai făcut-o pentru tine!
Drăcia dracului! Amândoi sunt niște monștri.
Ce facem?
Nu știu.
E teren minat.
O discuție confidențială între psihiatru și pacient.
Ea nu îi era pacientă.
Poate susține că era. Tribunalul va respinge imaginile.
Tu și Oliver le-ați obținut fraudulos.
Avocații ei le-ar declara probe viciate.
Oliver n-a încălcat legea.
Nu e interzis în Concordia să te infiltrezi în sistem.
Artizanii lui au zis că-i imposibil.
- Își recunosc fapta! - Care faptă?
Incitarea la violență, încurajarea lui Jesper să…
Nu se va admite la tribunal.
Oricum, Peter Blom e mort.
Juliane o va da la întors. Nimeni n-o poate contrazice.
Chiar de-ar accepta imaginile, fapta nu s-ar considera omor.
Nu au temei s-o condamne.
Ai dreptate.
Când ai înfruntat-o, a zis ceva de Oliver Miller?
Nu.
- Crezi că-i părtașă în moartea lui? - Chiar nu știu.
Avea motiv mai întemeiat decât Anonimii.
Mi-e greu să cred că ar fi pus să fie ucis Oliver.
- Dar Peter? - Ce vrei să spui?
Doar Peter și Oliver știau adevărul și amândoi sunt morți acum.
- Când primesc rapoartele de rețea? - AJ!
Cine ți-a cerut să restricționezi fișierele?
N-am nevoie de aprobare. Sunt director executiv.
Nu asta întreb. Cineva ți-a cerut să o faci.
Du-te naibii, Noah!
Crezi că doar execut ordinele altora?
Asta nu-i bibliotecă, să se uite oricine la fișiere!
Oliver a sabotat sistemul, a compromis siguranța fiecărui localnic,
ne-a vândut unor teroriști!
Iartă-mă că protejez tot ce pune Concordia pe roate!
Oliver Miller ar trebui să fie ultima grijă!
Ai restricționat accesul înainte sau după ce ai ajuns în consiliu?
Vezi-ți de viață!
AJ, minți de îngheață apele!
Apropo, asta-i a ta.
Poate o ștergi.
Isabelle a văzut fișierele lui Oliver după ce le-ai scos din rețea.
Acum spune-mi: cine ți-a cerut să restricționezi accesul la fișiere?
- Păstrează restul. - Mersi! La revedere!
Ce-i?
Leon, lumea spune că încercăm s-o ucidem pe Hanna Bremer!
- Scopul scuză mijloacele. - N-am mai făcut niciodată așa ceva.
Nu la asta ne-am angajat.
Angajamentul înseamnă cât de departe ai merge pentru cauză.
Vreau să pleci. I-am mutat deja pe ceilalți.
Nu riscăm să fim toți la un loc.
E un refugiu peste graniță. Mai bine mergi acolo.
Cu… Elodie.
Vrei să-ți asumi răspunderea pentru ea?
Fie!
- Ce dracului faci? - Mă trece pipi.
Doamne…
Pe bune?
Rahat!
- Nu! - Stai!
- Bine!
- Ești cuminte? - Bine.
M-am calmat!
Stai!
Interesant! Multe profiluri cunoscute s-au deconectat.
- Dar? - Discuțiile sunt mai aprinse.
Parcă se ascund mai puțin.
Îți stă ceva pe limbă. Ce-ți spune intuiția?
Păi, Thea…
Acum e mai important ce-ți spune ție intuiția.
Spui că e o cacialma?
- Nu vor s-o ucidă pe Hanna? - Da.
De ce?
Discută prea mult. Parcă ar vrea să le aflăm planul.
Nu mai au de ales. Nu le-a ieșit nimic.
Intruziunea, acuzațiile financiare. Rămân frica, nesiguranța și îndoiala.
Amenință cu un asasinat, sperând ca Hanna să dea înapoi.
Juliane?
Ar face-o?
Să dea înapoi?
Cred că trebuie să vorbim cu ea.
Thea, vino cu mine, te rog!
Ca să-i explici cum vezi lucrurile.
- Dacă crezi c-ar ajuta… - Da, cred.
Lasă indicii ca să ne conducă spre concluzia dorită de ei.
Dar un risc rămâne, oricât de mic.
Nu știu dacă ai pază…
N-a fost nevoie. Nu aici.
Doar uneori, când călătoresc.
- Ar fi bine să alertezi paza. - O să-i spun lui Ulf.
Eu aș restrânge ceremonia inaugurală de la Concordia și Kopwitz.
Să fie cât mai puțini participanți.
Să trimitem doar un link pe internet. Se poate, desigur.
Dar cum s-ar recepta?
Peste o săptămână se va vorbi de extindere, nu de inaugurare.
- Nu merită, pentru niște poze în presă. - Juliane, ești de acord?
- Da. - Bine.
Vor veni doar oamenii-cheie.
Nu le refuz șansa.
- Țineți-mă la curent! - Da. Mulțumim!
Pa!
Restrângem ambele evenimente.
- Încă ar putea ataca. - Marco, mobilizează toate resursele!
- Fiecare agent. Nu te uita la bani! - Și tu, Adrien. Ai mână liberă.
E musai să le găsim bârlogul.
Amândoi ați intuit pericolul. Colaborați strâns!
- Coordonați-vă oamenii! - De acord.
Sunt convins că-s încă în Leipzig. Trebuie doar să strângem lațul.
Repede! Dacă-s deștepți, o să se împrăștie.
Timpul trece.
Să-i punem cruce!
AJ, sunt Noah.
Sunt cu mama și…
trebuie să vorbim.
Dacă primești vreo alertă, ignor-o.
Dacă vin alerte în privința altor întâlniri sau discuții
din următoarele câteva zile, ignoră-le și pe acelea!
Bun. La revedere, AJ!
- Ai restricționat accesul la fișiere. - Da.
Și AJ a primit în schimb un loc în consiliul director.
- Isabelle știe? - Ce a găsit Oliver? Da.
Dar nu crede că Oliver a venit la tine.
A venit la tine?
- Da. - De ce?
Ca să mă pună în temă. Să-mi ceară protecția.
Deci a murit din pricina a ceea ce a aflat?
Da.
- Tu l-ai… - Împușcat?
Nu.
Dar făptașul avea ordin de la mine.
Și pe Peter?
L-am ucis cu mâna mea. N-aveam de ales. N-a suferit. Am avut grijă.
De ce nu mi-ai spus?
Nu-ți pătează destul sânge mâinile?
De s-ar afla, cele pentru care ai luptat, ai trudit, ar fi zădărnicite!
Concordia nu se rezumă la mine. Ar fi dăinuit.
Nu crezi ce spui.
Altfel l-ai fi lăsat pe Peter să mărturisească.
Oliver și Peter ar mai trăi, iar mâinile tale ar fi curate.
Tot ce se poate, da.
Dar nu eram dispus să risc. Nici eu, nici tu.
Orașul a pierit o dată.
Voiai să mai piară o dată?
Să devină întruchiparea răului, așa cum îl cred Anonimii?
Ai procedat bine oprindu-l pe Peter.
M-am mințit o dată singură.
Nu cred c-o pot face din nou.
E bun făcut, mamă. S-a isprăvit. Mergem mai departe.
Dacă soluția era sub nasul nostru?
Amintește-mi care era problema!
Cum să trăim în același loc, cu nevoile și ambițiile satisfăcute?
- În mare, cel puțin. - Aia era!
Da.
Știu că nu-i sudul Franței, dar e un loc sigur, prietenos, primitor.
Talon ar avea libertatea noastră de odinioară.
Mama ar primi sprijinul necesar, fără să ne epuizeze.
- Ai avea timp de serviciu, de tine… - Bine.
Deci am fi Talon, mama ta, eu…
Și al patrulea muschetar? Tu unde te-ai afla?
Aici. Cât de des posibil.
Stai așa! „Cât de des posibil”?
Ți-ai terminat treaba, da?
Juliane mi-a cerut să coordonez extinderea după Kopwitz.
Bun…
- O să lucrezi pentru Juliane? - O vreme. Fatemah a acceptat.
Ar fi util pentru strategia globală un specialist în situații de criză.
Strategia globală… Alte călătorii, mai puțin timp petrecut acasă.
- Pot negocia un program convenabil. - Fii serioasă!
Fii serioasă!
- Ai spus că ne trebuie o schimbare. - Așa e.
Aș accepta orice care ne-ar ține pe toți împreună…
Dar nu convins că faci la fel sau că te poți schimba.
Dacă vreau să reziste relația, și asta îmi doresc,
trebuie să mă schimb.
Și cred că asta-i șansa noastră.
Ce-i spun agentului?
Dis-lui de…
Dis-lui, oh dis-lui
- Dis-lui c'est important - Nu pricep.
- Ești imposibilă! - Știu.
Ți-a spus.
Da.
În străfundul meu, mereu m-am gândit…
la cât a luptat mama să convingă municipalitatea,
dar a fost refuzată,
la cum incidentul armat a făcut totul brusc posibil.
Dar jur pe Dumnezeu! Nu mi-am imaginat că Peter l-a încurajat pe băiat
și că mama nu l-a oprit.
Izzi, te rog! Fapta lor… a fost cumplită.
Cumplită. Nu-i găsesc nicio scuză.
Dar, dacă Concordia eșuează, atunci unica șansă,
unica șansă de a face un bine din asta piere.
Nu putem permite asta. Trebuie să depășim trecutul.
- Poftim? - Ca să mergem mai departe.
Oliver Miller, Noah!
N-au trecut 20 de ani! N-a fost un omor iresponsabil, pătimaș.
A fost calculat. Premeditat!
- Ea nu-i amestecată. - Zău așa!
E limpede că l-au ucis Anonimii!
- Nu cred. - Ascultă! Nu doar eu spun asta.
Toți am tras concluzia asta.
- Și poliția din Göteborg. - Nu cred c-au fost ei.
- Știi ceva în plus? - Nu.
- Atunci? - Nu știu!
- Nu cred că-s ei. - De ce?
Pentru că tot ce credeam, ce m-a adus aici, e o minciună!
Mi-am văzut prietenii murind.
Mama ta putea împiedica totul dar n-a făcut-o!
Nu-mi pasă de motivul ei, de cum și-a spălat păcatele,
de scuzele pe care i le găsești.
Eu am luat pistolul și l-am împușcat pe bietul băiat bolnav la cap!
Nu-mi spune câte vieți am salvat!
Am ucis un om.
Mama ta și Peter au hotărât că se pot lipsi de viața lui.
N-am depășit trecutul, Noah. Nici nu cred că o voi face vreodată.
Unde te duci?
Nu vreau să fiu nedreaptă. Știu cât de greu trebuie să-ți fie.
Știu că n-ai nicio vină.
Dar nu pot rămâne aici. Nu știind ce știu acum.
Îmi pare rău.
Prea adesea, în istorie, cei cu vederi diferite
au apelat la violență ca să se facă auziți.
Și prea adesea acești disidenți violenți au obținut ce voiau.
Dar cuvintele care contează,
cele auzite, sunt ale oamenilor din Kopwitz,
care au cuvântat în cel mai bun mod: prin voturile lor.
Celor care le contestă voturile,
care vor să-i amuțească, le cer să-mi asculte cuvintele.
Nu vom fugi de teamă.
Nu le lăsăm intimidați
de amenințări,
reale sau imaginare.
Kopwitz intră în lumea modernă.
Nu puteți spune sau face nimic care să ne oprească.
Baliverne! Te provoacă, dar nu poți face nimic!
Avem alte planuri în curs. Să vedem ce iese!
Îți pregătesc bilet de tren. Îl ridici din gară.
Și Elodie?
A primit prea multe șanse.
- Leon… - Tessa, ce… Haide!
Ai pune în pericol ceilalți agenți? Pe noi înșine? Pentru ea?
Eu nu.
Așa că întreabă-te dacă poți trăi cu ceea ce trebuie făcut!
Dacă nu, nu-i bai. Pleci.
Nu privești înapoi. Ștergi tot din minte.
Nu-i nimic. De tine depinde.
Ce dracu'…
- Da, Marco. - Mobilul Tessei a pornit.
Trimit poziția.
Sunt aproape.
- Adrian. - Știm unde-i Tessa Vogel.
Marco anunță poliția germană.
- Ajungi înaintea lor? - Da.
Să rezolv ca data trecută?
Da, ca data trecută.
DELICATESE VEB LEIPZIG
Elodie!
Îmi pare rău. Pe bune! Sper că știi asta.
Ascultă! Nu e vina ta.
Dar nu contează. Asta-i viața. Stai locului!
Bine.
Sper ca asta să ușureze lucrurile.
Nu! Te rog! Nu. Nu trebuie s-o faci. Te rog!
- Taci dracului! - Te rog, n-o face!
- Taci! - Nu!
- Tessa, fă ceva! - Leon.
S-a terminat. Placă dacă vrei să scapi!
Ce dracu'?
Tessa!
Nu! Te rog, nu!
Tessa!
Trebuie să plecăm!
Trebuie să plecăm, Tessa!
Nu-i nimic! Bine? Vino!
Înainte! Să mergem!
Poliția! Lasă pistolul!
În genunchi!
Lasă pistolul!
Vești de la Leipzig. Liderul și Tessa Vogel au fost împușcați.
Sunt internați, sub paza poliției.
Și Elodie Cailleux?
Poliția încă o caută. Nu poate să fi ajuns departe.
- Rahat! - Adrian te ajută?
Îmi pare rău. N-a scăpat cu viață.
O vom găsi pe Elodie. N-a murit degeaba.
Nu știam ce să fac, încotro s-o apuc.
Dar acum știi și tu…
- Bună! - Am verificat camerele din trafic.
Peter n-a fost decât la lac în acea zi.
- Bun. - Nu a fost filmat.
Nici la Göteborg, nici altundeva.
Nu s-a întâlnit cu nimeni. Sigur nu cu Juliane.
Și?
- Alerga mereu la aceeași oră? - În fiecare dimineață, fără excepție.
De ce?
Am verificat releul de lângă lac, să văd dacă i-a transmis semnalul.
Bun. Și?
Ultimul semnal se potrivește cu ora decesului.
Am verificat mobilul Julianei. Nu era acolo.
Ce încerci să-mi spui?
Am încercat și cu alte numere. Am găsit o potrivire.
Un mobil care era la lac.
Al cui?
Oskar, al cui e mobilul?
- Oskar? - Isa…
E al lui Noah.
Am vorbit cu medicul legist.
Nu există urme de luptă. Pare sinucidere.
Dar nu poate spune sigur nici că Peter nu a fost ucis…
Rămâne posibil.
Faptul că Noah a fost la lac, dar ne-a ascuns asta…
Nu se întoarce?
Nu.
Ți-a spus? De ce a plecat?
Contează?
Asta să-mi spui tu.
Țin mai mult la viitor decât la trecut.
Acum 20 de ani, un incident armat într-o școală
a curmat 22 de vieți
și a zdrobit orașul Skällrea.
Asta a pecetluit soarta acelui oraș muribund.
Un oraș rămas fără locuri de muncă și cu tot mai puțini locuitori.
Un oraș fără speranță, fără viitor, fără viață.
Din cenușa lui s-a născut Concordia.
Un oraș nou, clădit pe ruinele celui vechi.
Un oraș conceput pentru a garanta siguranța,
sănătatea, bunăstarea economică și libertatea personală
a tuturor locuitorilor săi.
Și acum, două decenii mai târziu,
am plăcerea să le urez bun-venit orașului Kopwitz și locuitorilor săi.
Le mulțumesc noilor noștri parteneri în acest proiect măreț:
Hanna Bremer, premiera Saxoniei
și toți care au muncit cor la cot cu ea
pentru ca visul să prindă aripi.
Zidurile nu ne țin în siguranță,
oricât de înalte, trainice sau groase ar fi.
Nici camerele de supraveghere, oricât de multe și de sofisticate.
Ceea ce ne ține în siguranță e viața pe care o croim împreună.
O viață cu valori comune.
Progresistă.
Inclusivă.
Deschisă.
Care pune demnitatea omului mai presus de orice.
Căci nimic nu e mai important pentru spiritul unui om
decât să fie prețuit și respectat…
pentru ceea ce este
și pentru convingerile sale.
E o viață în care ne tratăm aproapele așa cum vrem să fim noi tratați.
O viață în care putem descoperi…
că ne asemuim în mai multe privințe
decât ne deosebim.
Subtitrarea: Irina Para