Hur långt har vi kommit?
Det har gått 20 år nu.
Den här månaden.
Vi miste vår yngsta son i skolskjutningen.
I början fanns det väldigt lite.
Inte ens hopp.
Nu räcker hoppet åt oss alla.
Det tog ett tag innan företag valde att öppna verksamhet här, grunda nåt.
Men de såg frånvarosiffrorna vid sjukdom eller problem hemma
sjunka till nästan noll…
Nöjda anställda och produktiviteten sköt i höjden.
Företagen flockades hit.
Det var inte bara arbetslösheten som försvann.
Det finns inga hemlösa. Ingen glöms eller bortses ifrån.
Inkomstband innebär att höginkomsttagare kan leva som de vill,
medan låginkomsttagare slipper göra omöjliga val.
Concordia återför hälften av intäkterna till samhället.
Till samhälleliga initiativ.
Eller för att stödja lokala verksamheter med startkapital.
I Concordia försöker vi hjälpa varann att växa,
så vi reser oss tillsammans.
Vi är bara som starkast när vi stöttar våra svagaste.
I Concordia är ingen dröm för stor.
- När vi räcker ut handen… - …hoppas vi att du tar den.
För att dela allt det som vi har upplevt.
Vi hoppas få stöd när vi vänder oss till samhällen och säger…
Bem-vindo a Concordia.
Concordia yokoso.
Marhaba ela Concordia.
Bienvenue à Concordia.
Concordia mein aap sabhi ka swaagat hai.
Welcome to Concordia.
Gå.
Frukosten är klar.
Vi läser, raring.
Vi har kommit till bästa delen.
Jag behöver några galgar till,
om du inte vill se mina saker utspridda.
Jag ordnar det. Nåt mer?
Jag kan tänka mig nåt mer utmanande.
Gå! Du måste gå.
- Fan, jag lämnade datorn där uppe. - Jag tar det.
- God morgon. - God morgon.
Jag ville prata med Thea.
Du vill nog inte träffa mig just nu, så jag ber om ursäkt.
- Det är okej. - Isabelle gick innan jag hade vaknat.
Jag ringde, men inget svar. Jag tänkte att hon var här.
Jag har inte henne. Är allt som det ska?
Ja, allt är bra.
Jag ska till kontoret. Hon kan vara med Mathilde. Om du ser henne…
Kan du ge tillbaka lagringsminnet till AJ?
Isabelle skulle ha gjort det.
- Hade Isabelle det? - Hon ville ta en sista titt.
- När? - Igår.
Visst, jag kan ta med det.
Hittade hon nåt?
Jag tror inte det.
Hon tittade igenom Olivers spelaktivitet.
Minnet ligger där nere.
Okej, jag tar det på vägen ut.
ISPASSET
Jag visste inte vad jag skulle göra eller vart jag skulle ta vägen.
Men jag gjorde den här,
så om du ser den, så…
Då är jag nog redan borta.
…vad han sa, vad han funderade på att göra…
Du borde ha sagt åt mig att anmäla det.
Han var inte min patient.
Du är inte oskyldig i det här.
Inte i nåt av det här.
I liven som vi…
- Jag gjorde det för dig. - Nej, Peter.
Du gjorde det för dig själv.
Fucking hell.
När får jag nätverksrapporterna?
AJ?
Vem bad dig inskränka åtkomsten till Olivers filer?
Jag behöver inte be om lov för det. Jag är teknisk chef.
Det är inte det jag menar. Nån bad dig att göra det.
Dra åt helvete, Noah.
Tror du att jag bara agerar på andras order?
Det här är inget bibliotek där folk får titta på allt de vill.
Oliver saboterade systemet,
hotade varenda invånares säkerhet.
Sålde oss till en grupp terrorister.
Ursäkta att jag skyddar allt det som håller Concordia levande.
Oliver Miller borde vara det sista alla bryr sig om.
Olivers filer,
inskränkte du åtkomsten före eller efter du fick en styrelseroll.
Släpp det, Noah.
AJ…
Du vet att du är full av skit?
Är den här din?
Du kanske vill rensa den.
Isabelle gick igenom Olivers filer
efter att du tagit bort dem från huvudsystemet.
Säg mig nu…
Vem sa åt dig att inskränka åtkomsten till filerna?
- Behåll växeln. - Tack. Ha en bra dag.
Vad händer?
Jag har sett kommentarerna.
Leon, de skriver att vi försöker döda Hanna Bremer.
Nöden har ingen lag.
Vi har aldrig gjort nåt sånt. Nånsin.
Det är inte vad vi står för.
Ett ändamål värderas utifrån hur långt man är redo att gå, Tess.
Jag vill att ni förflyttar er. Jag har flyttat de andra.
Vi kan inte riskera att vara på samma plats.
Det finns en säkrare plats på andra sidan gränsen.
Åt dig och…
Elodie.
Vill du ta ansvar för henne?
Gör det, då.
- Vad fan gör du? - Jag måste kissa.
Herregud.
Allvarligt?
Helvete.
- Nej! - Sluta.
- Okej.
- Slutar du? - Okej.
Jag har lugnat mig!
Stanna!
Det är intressant. Många av de kända profilerna har gått offline.
Men?
Snacket ökar.
Och de gör mindre för att dölja det.
Det känns som att du vill berätta nåt. Vad säger magkänslan?
Tja, Thea…
Jag tror att din magkänsla är mycket viktigare just nu.
Menar du att The Faceless bluffar?
- De tänker inte försöka döda Hanna? - Ja.
Varför?
Det snackas för mycket om det, som att de vill att vi ska veta.
De har inga alternativ kvar. Vi har inte nappat. Hackningen, pengarna.
Nu kvarstår bara "ROT": rädsla, osäkerhet och tvivel.
De kunde inte sänka Concordia, så med rädslan för mord,
hoppas de att Hanna backar.
Juliane?
Kan hon det?
Backa?
Vi måste nog prata med henne.
Thea, om du kan följa med mig?
Förklara hur du ser på läget?
Om du tror att det hjälper.
Det gör jag.
Det verkar vara"breadcrumbing".
De leder oss till slutsatsen de vill att vi ska dra.
Med det sagt, är de ändå en risk, om än liten.
Jag vet inte om du har livvakter…
Jag har aldrig behövt nån. Inte här.
Ibland när jag reser, men det är ovanligt.
Det kan vara bra att ha dem redo.
Jag ska prata med Ulf.
Jag hade skalat ner på lanseringsfirandet
i både Concordia och Kopwitz för att minimera risken.
Om nåt händer, är det bättre med färre personer.
Att ändra inbjudan till en onlinelänk är naturligtvis en möjlighet.
Men hur det skulle se ut…
Om en vecka pratar alla om expansionen,
inte förfesten.
Som jag ser det, är inte pressbilderna värda det.
Juliane, håller du med?
Ja.
Okej, då tar jag bara med mig nyckelpersonerna i teamet.
Jag tänker inte förneka dem det.
Håll mig underrättad.
Det ska vi göra. Tack.
Hejdå.
Vi skalar tillbaka lanseringen på båda sidorna.
De kan ändå gå till angrepp.
Marco, dra in alla resurser du kommer åt.
Ta in alla du kan. Oroa dig inte för kostnaden.
Detsamma gäller dig, Adrian. Det finns inga gränser.
Inget ska hindra oss från att hitta dem.
Ni fann hotet tillsammans, så vi vill att ni samarbetar.
Koordinera ert folk.
Det funkar för mig.
Jag är i Leipzig.
De är garanterat kvar här. Vi behöver bara dra åt nätet.
Snarast. Om The Faceless är så smarta, skingrar de sig.
Klockan tickar.
Nu avslutar vi det här, en gång för alla.
AJ, det är Noah.
Jag är med mamma och…
…vi har en del att prata om.
Så, om du får en varning, bortse från den.
Och om du får andra varningar från möten eller samtal
som jag har de nästkommande dagarna, kan du göra likadant.
Okej. Hejdå AJ.
Du begränsade tillgången till Olivers filer.
Ja.
Att dölja lite bilder mot en plats i styrelsen är en bra deal för AJ.
- Vet Isabelle? - Vad Oliver hittade? Ja.
- Tror hon att Oliver gick till dig? - Nej.
Gick han till dig?
Ja.
Varför?
För att varna mig för vad han gjort, se om jag kunde skydda honom.
Så Oliver Miller dödades på grund av det han kom på?
Ja.
- Var det du… - Som sköt honom?
Nej.
Men det skedde på mina order.
Och Peter?
Jag dödade Peter själv. Det var enda sättet.
Jag såg till att han inte led.
Varför sa du inget?
Mamma, du har tillräckligt med blod på dina händer.
Om sanningen hade kommit ut, hade allt du stridit
och kämpat för varit meningslöst.
Concordia är större än jag. Det hade överlevt ändå.
Det tror du inte på.
I så fall hade du låtit Peter erkänna.
Oliver och Peter hade levt ännu och dina händer hade varit rena.
Kanske. Ja, kanske.
Men jag var inte redo att ta risken, varken för dig eller mig.
Den här staden har dött en gång.
Vill du se den dö igen?
Få den att jämställas med allt ont, allt The Faceless anser den vara?
Du gjorde rätt i att stoppa Peter.
Jag övertygade mig själv om det en gång, Noah.
Jag kan nog inte göra om det.
Det är gjort nu, mamma. Det är över.
Vi går vidare.
Tänk om svaret har funnits där hela tiden?
Vad var frågan nu igen?
Hur kan vi bo tillsammans som en familj, där våra behov och ambitioner uppfylls?
- Oftast, i varje fall. - Just det, den frågan.
Ja…
Det är inte södra Frankrike, men det är tryggt, trevligt, inbjudande.
Talon kan springa fritt som vi gjorde en gång.
Mamma kan få stöd utan att kväva oss.
- Du får mer tid för jobbet, dig själv. - Okej, okej.
Det var Talon, din mamma och jag.
Den fjärde musketören, då?
Var ska hon befinna sig?
Jag kommer att vara här.
Så ofta jag kan.
Vänta lite…
"Så ofta jag kan?"
Ditt jobb här är väl klart?
Juliane har bett mig koordinera etableringen av Kopwitz.
Okej.
- Så du ska jobba för Juliane? - Bara ett tag.
Fatemah har sagt ja. Hon tror att det är bra med nån
som kan ta fram en global strategi.
Det låter som mer resande, mer tid borta, inte mindre.
Jag kan förhandla fram ett schema som funkar för oss.
Kom igen.
Kom igen!
- Du sa att vi behöver en förändring. - Ja, det gör vi.
Jag vill beakta allt som kan hålla oss samlade, men…
Jag vet inte om du gör det.
Eller om du kan förändra dig.
Om vi ska funka…
vilket jag vill…
så måste jag förändra mig.
Jag tror att det här är vår chans.
Vad säger jag till mäklaren?
Dis-lui de…
Dis-lui, oh dis-lui
Dis-lui c'est important
Jag vet inte vad det betyder.
- Du är omöjlig. - Jag vet.
Hon berättade för dig.
Ja.
Jag har not alltid undrat…
…hur hårt min mamma fick kämpa för att få med sig staden.
Hur många gånger det blev nedröstat.
Hur skjutningen plötsligt möjliggjorde allt.
Men…
Jag svär att jag aldrig trodde att Peter skulle uppmuntra pojken,
att min mamma inte skulle försöka stoppa honom.
Izzi… Izzi, snälla.
Izzi, vad de gjorde…
Det var avskyvärt.
Jag kan inte försvara det.
Men raring, om Concordia fallerar, så är den enda chansen,
den absolut enda chansen vi har att göra nåt bra av det här, borta.
Det får inte ske.
Vi måste lägga det bakom oss.
- Bakom oss? - Ja, så vi kan gå vidare.
Oliver Miller, Noah.
Det var inte för 20 år sen.
Det var inte nån som plötsligt tappade förståndet.
Det var avsiktligt. Det var mord.
Hon var inte inblandad i det.
Det var The Faceless. Deras fingeravtryck är överallt.
- Jag tror inte att det var dem. - Nej, lyssna. Det är inte bara jag.
Vi drog den slutsatsen. Till och med Göteborgspolisen sa det.
Jag håller inte med.
- Vet du mer än vi? - Nej.
- Vad menar du, då? - Jag tror inte på det bara.
Hurså?
För att allt jag trodde på, allt jag flyttade tillbaka för är en lögn!
Jag såg mina vänner dö.
Din mamma kunde ha stoppat det, men lät bli.
Hon lät bli.
Jag bryr mig inte om hennes skäl, vad hon gjort för att gottgöra det,
hur du försöker ursäkta det.
Det var jag som plockade upp ett vapen och sköt den stackars, sjuka ungen!
Prata inte om hur många liv jag räddade.
Jag dödade nån.
Nån vars liv din mamma och Peter ansåg var deras att kasta bort.
Jag har inte lagt det bakom mig, Noah.
Det gör jag nog aldrig.
Vart ska du ta vägen?
Jag vill inte vara orättvis. Jag… Jag förstår att det är tufft för dig.
Jag vet att du inte är ansvarig för det här,
men jag kan inte stanna här.
Inte nu, när jag vet det jag vet.
Jag är ledsen.
För många gånger i historien har människor som varit oense
använt sig av våld för att göra sitt missnöje känt.
För ofta har de våldsamma motståndarna fått sin vilja igenom.
Men orden som betyder nåt,
är orden som vi har hört från människorna i Kopwitz,
som har talat på bästa möjliga sätt:
genom sina röster.
Så alla ni där ute som vill upphäva deras omröstning,
tysta deras röster, hör mina ord:
Vi låter oss inte skrämmas.
Vi låter oss inte avskräckas
av hot,
varken verkliga
eller påhittade.
Kopwitz kliver in i den moderna världen.
Och inget nån kan säga eller göra kan hindra oss.
Vilket skitsnack.
De utmanar dig att göra nåt, men du kan inte.
Vi har andra planer på gång.
Vi låter dem rulla ut.
Jag ordnar en tågbiljett som du får hämta på stationen.
Och Elodie?
Hon har fått för många chanser.
Leon…
Tessa, vad… Kom igen.
Vill du riskera alla andra agenter?
Oss? För hennes skull?
För det vill inte jag.
Du får ställa dig frågan
om du kan leva med det som måste göras.
Om inte, ingen fara. Gå bara.
Blicka inte tillbaka. Försök glömma det.
Det är okej. Det är upp till dig.
Vad i helvete?
Marco.
Tessa Vogels mobil är på. Jag skickar platsen.
Jag är i närheten.
- Adrian. - Vi vet var Tessa Vogel finns.
Marco meddelar tyska polisen.
- Hinner du dit före dem? - Ja.
Ska jag ta hand om det som tidigare?
Ja, som tidigare.
KULTURCENTRUM
Du, Elodie.
Jag vill bara säga att jag är ledsen.
Det är jag verkligen. Jag hoppas att du vet det.
Lyssna, det här är inte ditt fel.
Men det spelar ingen roll. Det är som det är. Sitt still.
Okej?
Jag hoppas bara att det här gör det enklare för dig.
Nej, snälla.
Nej, du behöver inte göra det. Snälla.
- Håll käften. Håll käften nu. - Snälla, gör det inte!
- Håll käften. - Nej!
- Tessa, gör nåt. - Leon.
Det är över. Om du vill överleva, måste du dra nu.
Vad i helvete?
Tessa!
Nej, nej! Snälla, nej!
Tessa.
Vi måste sticka.
Vi måste sticka, Tessa.
Det är okej. Kom.
Framåt. Gå.
Polisen! Lägg ner vapnet!
Ner på knä!
Lägg ner vapnet!
Jag har hört från Leipzig.
Deras ledare och Tessa Vogel blev båda skjutna.
De ligger på sjukhus med polisbevakning.
Och Elodie Cailleux?
Polisen letar efter henne. Hon har nog inte kommit så långt.
Fan också.
Och Adrian? Är han med och söker?
Jag beklagar.
Adrian klarade sig inte.
Vi ska hitta Elodie. Hans död ska inte vara förgäves.
Jag visste inte vad jag skulle göra eller vart jag skulle ta vägen.
Men nu vet du också…
Hon kommer inte tillbaka.
Nej.
Berättade hon? Varför hon åkte?
Spelar det nån roll?
Det är en fråga för dig.
Jag är mer intresserad av framtiden än det som varit.
För 20 år sen tog en skolskjutning 22 liv
och förgjorde staden Skällrea.
Det var sista spiken i kistan för en döende stad.
En stad där jobben hade försvunnit och människorna med dem.
En stad utan hopp, framtid och liv.
Ur den askan föddes Concordia.
En ny stad, byggd på den gamla stans ruiner.
En stad byggd för att försäkra trygghet,
hälsa, ekonomiskt välstånd och personlig frihet
för alla som bodde där.
Och idag, två decennier senare,
är det ett nöje att välkomna
staden och folket i Kopwitz.
Och att tacka våra nya partners i detta otroliga projekt:
Hanna Bremer, Sachsens ministerpresident.
Och tacka alla de som jobbat med henne
för att förverkliga vår dröm.
Murar kan inte hålla oss säkra,
oavsett hur höga, starka eller tjocka de är.
Detsamma gäller kameror.
Oavsett hur många eller hur sofistikerade.
Det som håller oss trygga
är livet vi skapar tillsammans.
Ett liv med delade värden.
Progressivt.
Inkluderande.
Öppet.
Som värdesätter mänsklig värdighet över allt annat.
Det finns inget viktigare för människan…
…än att bli värdesatt och respekterad
för den man är,
för det man tror på.
Och att behandla andra så som vi själva vill bli behandlade.
Ett liv där vi kan upptäcka
att vi har mycket mer gemensamt
än det som skiljer oss åt.
Undertexter: Marie Roos