Якщо думаєте, що місія Фурій — служити хрещеним і олімпійцям,
то це не так.
Я теж довго в це вірила.
Підкорялась хрещеним,
захищала їх від розпалювання війн,
захищала їхній бізнес.
Це я і робила,
але це не було моєю місією.
Я служила їхнім інтересам.
Але я завжди прагнула іншого.
Якщо перша Фурія зреклася свого місця за столом хрещених,
то лише тому, що вона вірила в вищу мету.
Називайте як хочете.
Мир,
правосуддя
або баланс.
Це справжня місія Фурії.
І я цього не досягну, відновивши Олімп.
Ні Скоморох, ні Бельгієць, ні їхні союзники не сядуть за той стіл.
Настав час для змін.
Олімп мертвий.
Оз мертвий.
Хай живе Фурія.
ФУРІЇ ПАРИЖА
От чорт!
Тече звідусіль! Мені треба щось!
Ану, дай мені.
-Оз мертвий, підтверджено. -Чорт!
Сельма вбиває Оза, забирає дітей. Стріляє в Симона.
Вона збожеволіла.
Треба її зупинити.
Якщо Дамокл не зміг, що казати про нас?
-Може, годі грати в героя? -Відвезімо його в лікарню.
Тільки не туди. Це одразу в'язниця, Ніко. Не хочу в лікарню.
Він правий. Якщо вогнепальне, то дзвонять нам.
-Ми не дамо йому померти! -Діти.
-Елі, думала, в нас угода. -Треба щось робити.
Оз мертвий, Ліно!
Немає більше вашої угоди. Забудь!
Глянь, що він видав.
-От чорт… -Що тепер?
Ви в розшуку. Тоссар вас ошукав!
Бляха.
Він мав доставити Оза своїм босам. Не зміг.
Тепер рятуватиме свій зад, як може.
Повір, Фурія та її команда — гарний втішний приз.
Чорт, довіряти цим клятим копам…
-Ну, ясно… -Який козел.
Заспокойся.
-Лікар з Ранела? -Так.
У нас немає вибору.
-Я цим займуся. -Чорт.
Дихай.
Я помру.
Дихай.
Як ти сказав?
«Щойно свиснемо, ти біжиш.
Чи то з церкви, чи зі свого мужика».
Так?
Шоу починається.
Ну, свисти.
Я прибіжу.
Я змушу їх заплатити.
Обіцяю.
Дякую, що полегшив мені життя, Вардо.
Твоя зрада заощадила нам час.
І водночас це мене не здивувало.
Чоловіки слабкі.
Серце найманця б'ється заради грошей.
Ні.
Твоє серце б'ється, бо я вирішила не стріляти в нього.
Підземним світом може керувати лише один.
Твій бос це розумів.
І це маєш бути ти.
На благо всіх, звісно.
Ну, звісно.
Так, я вже давно намагаюся повернути владу.
Але мене ніхто не підтримав.
І я не розуміла чому, поки не дізналася,
що ви взяли їхніх дітей у заручники.
Але я не могла їх знайти.
Мені був потрібен той, хто має ресурси.
Тому ти пішла до Скомороха.
Мені цікаво.
Ти забрала в нього ноги, член.
Як ти переконала його?
Слабкості Скомороха неважко знайти.
-Ти підкоришся мені? -Так.
А що ти робитимеш з рештою?
Вони вже служать тобі.
Ти це сам знаєш.
Олімп пав.
Парижу потрібен залізний кулак.
Але до того треба виграти війну.
-Так, він хотів у це вірити. -Так.
Боже…
Его.
Я його підштовхнула.
Переконала, що ви атакували його бізнес.
Що він був у вас на мушці,
забезпечивши собі свідків.
-І він повірив. -Так.
Я мушу дещо тобі сказати.
Я якось вважав тебе слабкою.
Навіть розчарувався. Я думав: «Що?
І це Фурія?»
Це не твоя вина.
Я жінка, мені 50, втрачала сили.
Тебе не вчили бачити в мені владу та небезпеку.
Як і твоїх друзів.
Ні. Поки я їм служила, я лишалася живою,
тож я мусила діяти швидко і завоювати довіру.
А брату по зброї довіряєш найбільше.
Я зробила все, як ти сказала, що тепер?
Імпровізуймо, лялю.
Знаєш, хто це оцінив би?
Оз.
До речі про Оза…
як ти до нього дісталася?
Пожертвувала кількома пішаками.
Гей, спокійно!
-Які кинули тобі виклик. -Я знала, чим його виманити.
І що він досить розумний, щоб мати ключових гравців у поліції.
Близьких до справи.
Очевидно, це не міг бути Елі, він надто добрий.
Я думала про Тоссара.
-Я на хвилинку. -Авжеж.
А коли я побачила Іріс…
Сумнівів не було, що це вона.
Це ідеальний профіль.
Ти знаєш, хто я?
Так.
Можна дещо запитати?
Чим тебе підкупив Оз?
Я не продаюся.
Так, авжеж.
Ти належиш йому.
Я можу дати тобі все, ти це знаєш.
Чого ти хочеш?
Свободи.
Як мило.
Вона зробила б усе, щоб вирватися від Оза.
Сельма мені пообіцяла це.
А ти можеш?
Чудово,
безпринципно й безжально.
Нарешті справжня Фурія.
Чудово.
Я зараз надішлю тобі координати.
Гаразд.
Ти йдеш?
Що ти тут робиш?
Ну, Амітіс…
Вона сказала не лишатися там, щоб не злякатися, але я не маленький.
Візьми.
Віддай це Ніко.
Добре.
Гаразд, що тепер?
Я не знаю.
Що зробив би Оз?
Він усунув би останні перешкоди.
Скомороха.
-Ліну. -Тебе.
Будемо чесними, Сельмо.
Якщо я ще живий, то не без причини.
Ми обоє це знаємо.
Тобі недовго лишилося.
Без нашого лікування…
Ну, сама знаєш…
Хвороба скоро візьме гору, і ти здасися.
Спочатку тіло, а потім…
Пів року?
Рік?
Не більше.
У нас були сотні таких доз, але в хаосі, мабуть,
вони загубилися.
Яка недбалість.
Ці сучасні робітники, сама знаєш…
Ти не вб'єш мене, Сельмо.
Я надто тобі потрібен.
Так, це правда.
Ти мені потрібен.
Хоча ні, ти мені не потрібен.
Ясно.
Отже, такий мій кінець?
Так, але не зараз, бо мені з тебе досі є користь.
Я можу вбити тебе і завтра.
Ніко!
Що, друже?
Ось, це Ліна, вона… Вона…
Що з Ліною?
Леоне, не дивися на це. Глянь… А що з Ліною? Кажи.
Вона…
Вона сказала, що в неї важливі справи.
Леоне, куди пішла Ліна?
-Не скажеш мені? -Ні.
І ти теж? Що відбувається?
Вона пішла до Сельми сама?
А ти кмітливий.
Дивись..
Глянь.
І що, прикриття викличеш?
Я ПО СЕЛЬМУ. ЕЛІ НЕХАЙ ЧЕКАЄ.
…Слухай,
Ліна попросила б підтримки за потреби.
Це її вибір.
Тоді це мій вибір. Я йду по Тоссара.
Що ти робиш?
Чому лише один стілець?
Ну, тому що він мій.
Тому що Париж мій.
Сто штук тому, хто пустить їй кулю в голову.
Заспокойся, Скомороху.
Ти їм дорогий, але їхні діти дорожчі.
-Ти погрожуєш їхнім сім'ям? -Так.
-Ти справжня коза. -Так.
Розі, вбий її.
Де ви були?
Це було фіаско на літній смузі.
Нас теж хтось видав. Це була справжня перестрілка…
-Але ми повернули твою зброю. -Твоя дочка впоралася.
Ви виконали свою роботу. То що, дати цьом?
Ця мала неймовірна. Ти не бачиш цього.
-У тебе є діти? -Ні.
Ну, звісно.
Тоді припини.
Думаєш, люди отак змінюються?
Що можна їх потренувати,
сформувати, загартувати?
Це все маячня.
Розі народилася
з пуповиною навколо шиї.
Вона була синя, бліда, звивалася, щоб жити.
Так і сьогодні.
Курва.
Вона звивалася, щоб вижити.
Але вона недотягує.
Вона посяде твоє місце швидше, ніж ти думаєш.
Моїй донці це не під силу.
Розі.
Розі, послухай.
Усе було не так.
Ти не бачиш, що вона робить?
Бідна дівчинка.
Ти проведеш життя на колінах. Тоді як я…
Я помру, але помру на ногах.
Ти годишся лиш мене підтирати.
Результати розтину Денона.
-У мене немає на це часу. -Ясно.
Доведеться знайти час, бо в цьому бардаку щось не так.
Я думав, ми домовилися підтвердити версію Тоссара.
Летальний самозахист.
Деноне, ані руш!
Так. Проблема в тому, що в цього хлопця стріляли.
Але не це його вбило.
Що?
-Відійдіть. -Я попереджав.
Якщо дістав, застосовуй.
Акуратна робота. Невеликий слід за вухом
і ледь помітно в аналізах крові.
-Хтось хотів, щоб він мовчав. -Нам були треба його свідчення.
Що?
Це неможливо. Я знаю, що роблю, чорт забирай.
Я його лише зачепив.
Це професійна робота. Не брехатиму, ледь не проґавив.
Ясно.
Отак.
Ану. Ще трошки.
-Готово. -Чорт, слава богу.
Зробимо перерву, лікарю.
Інший вже помер би. Твій друг феноменальний.
Він більше, ніж друг.
Але так, він…
Феноменальний.
Я феноменальний.
Ти потрібен малій.
ЛІНА: ІДИ ПО ДІТЕЙ. НАБЕРИ ЗВІДТИ.
Так, щодо дітей. Але я не можу тебе кинути.
Іди, я все одно далеко не піду. Іди.
Іди, Ніко.
Ні, я не можу…
Іди. Тобто, «не можеш»? Іди.
Бляха-муха.
Амітіс, я…
-Можу тобі його довірити? -Не хвилюйся.
Тримайся.
Тримайся, добре?
Тримайся, домовилися?
Ну ж бо, тримайся.
Тож… Лікарю, коли діставатимемо останню кулю?
Чому?
Тому що.
Треба пояснювати?
Бо ми маємо захистити бізнес. Бо ми Фурії.
Бо нам треба зберегти спадщину. І тому, що я хочу дати тобі майбутнє.
Тобі не набридло повторювати?
Так. Трохи.
Якби не твоя впертість, то й не треба було.
Я слухала тебе, Сельмо.
Так, як я тебе слухала.
Найгірше — це те,
що я тобі вірила.
Честь, спадщина,
сім'я.
Ти тільки про «владу» забула сказати.
О, точно. Ой.
Вибач.
Я забула.
Влада важлива.
Захопити її,
вкрасти,
втримати за будь-яку ціну.
Схоже, останній урок ти засвоїла.
Схоже, що так.
Користуйся.
Знаєш, чого я навчилася в Оза?
Убивати друзів.
Симон? Серйозно?
Ні, не цього.
Я зрозуміла, що найкрутіше у владі, —
не лише вирішувати, що робити зі своїм життям,
а перш за все — вершити долі інших.
Саме це ти зробила, звернувшись до копів.
Ти вирішила за мене.
Я купувала нашу свободу.
І мені, бляха, вдалося!
Ми були вільними!
Про що ти говориш?
Але ти вільна.
Що ти тут робиш?
Правда ж?
Я прийшла, бо ти говориш, як Оз.
Ти поводишся, як він.
Ті самі методи. Огидні.
І я цього не дозволю.
Бачиш, я розриваюся. Ні, насправді — на шматки.
З одного боку,
ти дієш сміливо. Це мене тішить.
Але ти не на тому боці, і це засмучує мене. Розбиває мені серце.
Мене це бісить.
На що ти розраховувала?
Думала, що можна сюди прийти самій
з пістолетиком і великими амбіціями?
Що мало статися?
Я не сама.
Цей телефон
задзвонить.
Я залишив дітей на складі на півночі Парижа.
Сельма вирішила їх там залишити.
І вона втратить всю владу, яку вона нібито має над вами.
Дітей тут немає. Склад порожній.
Сподіваюся, новини непогані.
Ти справді думала, що я їх не перевезу? Після трюку Симона?
Слухай.
Я тебе ніколи не недооцінювала.
Залиште нас.
Я сказала залишити нас!
І приберіть Скомороха, будь ласка.
-Я місця собі не знаходжу. -Це була ти.
Як я міг бути таким тупим?
Ні, чекай, я поясню.
Оз не лишив мені вибору.
Але тепер я вільна.
Я вільна.
Я знаю, що ти думаєш, та це неправда. Може, було спочатку, а тепер ні.
Якщо хочеш, ми все владнаємо.
-Здайся. Ми все зробимо належно. -Ні.
Дай мені шанс.
Я даю тобі шанс врятувати свою гідність, не змарнуй.
-Тоссаре, це Іріс… -Я привела його.
У тебе є докази твоїх слів?
В імейлі.
Тоді він поклав телефон і купюри в його шафку.
Іди, я тут зачекаю.
Його карткою була відкрита камера Оза.
Тобі кінець.
-Ти не лишив мені вибору. -Ідіот!
Стій!
Якби ти послухала мене, сьогодні я подарувала б тобі Париж.
То отаким буде твоє правління, Сельмо?
Слухайся
або помри.
Це все ж вибір.
Є ще варіант.
Хочеш бути моєю Фурією?
Це офіційно.
Ти зовсім збожеволіла.
До зустрічі зі мною ти взагалі жила?
Маленька квартира, маленький диплом, нудна робота.
Сідай.
Це твоє місце.
Іди до біса.
Тітко.
Як скажеш.
Знаєш, чому в мене не було дітей?
Через це.
І через це.
Знаєш, дещо краще не успадковувати.
Ну,
це офіційна причина.
Справжня причина — я ніколи не хотіла.
Але ти так не кажи.
А потім з'явилася ти в моєму житті:
така маленька, така мила, така надокучлива.
І я зрозуміла, що не помилилася.
Бо ввічливість, режим,
наклейки та овочеве пюре — це не для мене.
Нудно.
Це все?
Усе? Більше не можеш?
Ти мала рацію.
З тебе Фурії не вийде.
Але знаєш,
у житті є ті, хто має пістолет, і ті, у кого їх два.
-Що коїться? -Зачекай там.
-Ні, що таке? -Зачекай.
Остання куля впритул до артерії, я не дістану.
Поклади туди руку й тисни. Я зменшив кровотечу,
але потрібна операція.
-Куди ти? -Вези його в лікарню.
-Гей, ти куди? -Що ти робиш?
Я не повернуся до в'язниці.
Відвези його в лікарню. Він спливе кров'ю.
Я туди не повернуся, краще померти.
Ніко, я залишаюся з тобою.
Вирішуй. Вибач, це все, що я можу.
-Час до лікарні. -Ні, Ніко, я тут із тобою.
Ні, Ніко, я не піду в лікарню.
Гей!
Гей, лишайся зі мною.
Я тут.
Ану! Прокинься.
Будь зі мною.
Симоне?
Гей, Симоне.
Гей.
Ми на місці.
ЕКСТРЕННА ДОПОМОГА
Що ми тут робимо?
Ніко, я сказав ні.
Якщо викличуть копів, я тебе витягну.
Ти мені довіряєш?
Не мели дурниць.
Тебе прооперують, і що?
Посадять там одного, ну двох, перед дверима.
Коли це мене лякали два охламони?
Ніко.
Що?
Прошу.
Заради мене.
Заведи машину.
Я не повернуся у в'язницю.
Куди ти хочеш?
Ти знаєш, чому…
я не люблю Париж, правда?
Так.
Чому?
Бо в Парижі не видно зірок.
Саме так.
То ти знаєш, куди мене відвезти.
Нумо, поїхали звідси.
Я хочу поспати.
Поїхали.
Ну ж бо, заводь машину.
Ніко.
-Ніко. -Ви тут, сер. Лишайтеся тут.
Ніко. Навіщо ти так?
Ніко!
Чому?
Чому ти це зробив?
Ніко!
Ось цей чоловік!
Класна куртка.
Ти мене прикінчиш?
У неї кишка коротка зробити це.
Ні вона, і ні я.
Ніхто.
То от і все?
Вона й мене ув'язнить.
Па-па.
Від Ліни нічого.
ПАРИЖ
Що це за машина?
Що цей козел робить?
Ти прийшов мене врятувати?
Ні.
Я рятую себе.
Як ти це зробив?
Це був не я.
Це була вона.
Привіт, рідна.
Мамо.
Так.
ФУРІЇ ПАРИЖА
Переклад субтитрів: Дарина Полякова