Šta je ovo?
Stoj!
Ne mrdaj, skote!
Šta radite? Ne zajebavajte me. Rekao sam ti da nemam novac.
Je li?
Dobro. Daćeš mi ga?
Ili da ti ubijem brata?
Svidelo ti se? Tera te na razmišljanje?
Iskreno, ne znam šta da mislim.
Gomila Latinosa puca, zar ne?
Meni se to sviđa. -Da. Tako sam i mislio.
Idemo!
Voliš pucnjavu i samoubistva.
Samoubistva! Ne preteruj!
Idemo kod mene?
Ni u ludilu. Imam ispit rano ujutru.
Ne volim spavanje sam. -Ne volim da spavam sam.
Ti si kriva za moj užasni italijanski.
Kako da ne.
Ozbiljno. Znaš da se jezik najbolje uči u krevetu?
U postelji.
Zdravo. Nisam kod kuće. Ostavi poruku.
Prijatelju, jesi tu? Daj, javi se.
Moram da ti ispričam za jednu žensku. Bilo je genijalno. Nazovi me.
Ćao, Ektore. Možda me se ne sećaš. Ja sam Silvija Bler.
Bila sam učenica tvog oca, sad sam profesor. Razgovarala bih s tobom.
Sigurno već znaš da je univerzitet penzionisao tvog oca.
Mi, grupa studenata i bivših učenika, odali bismo mu počast.
Pretpostavljam da bi i ti rado učestvovao.
Mislim da će mu to mnogo značiti jer mu sad nije lako.
Ćao, belo! Lepi moj!
Zdravo! -Joj, ne!
Kako si?
Bože, Kikine, izgledaš sjajno!
Mnogo si mršav! Jedeš li ti uopšte?
Naravno da jedem. -Ali od ljubavi se mršavi.
A u braku se goji. Pogledajte mene.
Ne lupetaj, Mari, predivna si!
Kako ste odgovorile mamu od dolaska? -Ektor Hoakine! -Mama!
Kakva sreća!
Ma vidi ga, kao nacrtan.
Joj, ne! -Kikine!
Mnogo si mršav! -Divno vas je videti! Ma isti sam kao uvek!
Hajde, zakasnićemo na univerzitet. -Idemo.
Sol i moj tata već su tamo.
I oni su hteli da dođu po tebe, ali znaš kako je.
Nikad nijedan avion nije na vreme sleteo u Medeljin.
Rekli su da ovo danas počinje tačno na vreme.
Bar su vam ustupili prostor kad ga već tamo ne žele.
Penzionisali su ga bez najave? -Ne, bio je obavešten.
U rektoratu su pale maske.
Tata je nastavio da se ponaša kao buntovni student,
umesto kao uvaženi profesor.
Kao što vidiš, ovde se ništa ne menja.
Ali zato ti... -Ti!
Ti ništa! -Vi ste predivne. Prekrasne ste.
Marilus, jesam raščupana? -Nisi, mama, super si.
Protiv čega protestuju? -Ko bi ga više znao.
S tobom nikad nije bilo lako, kao s profesorom pogotovo.
Na početku svi smo bili zbunjeni.
Pitali smo se: kakva su ovo predavanja?
Kakav je to čudni profesor koji ne nudi odgovore,
nego nas celo predavanje tera da sumnjamo?
Nudio si nam više pitanja nego odgovora,
a to nas je uzdrmalo.
Prvi si se u ovoj državi usudio da govoriš o javnom zdravstvu.
Mi smo mislili da je to nešto što pripada Amerikancima
ili Evropljanima, ali ne i nama.
Sol...
Tvoje spoznaje iz socijalne medicine
počivale su na strasti prema antropologiji, humanizmu i politici.
Ovo je tužan dan za univerzitet.
Žele da ućutkaju jedinstvenog profesora...
Da vidim, samo malo.
Mama, posuđe je spremno. -Ne to, ljubavi!
Danas ne možemo da iznesemo obično posuđe.
Ne, ne. Potraži ono za doktora Saundersa. Vaza je divna.
Dođi, pomozi mi. Pomozi mi. Uzmi ovo, Mari.
Pomozi nam, Kikine, samo što nisu stigli.
Šta je to?
Pazi da te tata ne vidi s tim pištoljem.
Kako ovde stojimo, da vidim?
Šta je to?
Stigli su! Stigli su! Tata!
Kakva mi je kosa, Marilus? -Odlična.
Dosta jurnjave, Ektore Hoakine.
Tata! -Teresa!
Svi dole. -Evo, evo.
Doktore Saunders, čast nam je što ste ovde. Dobro došli.
Hvala. Nadam se da se niste namučili.
Mnogo hvala, Ema. Možete da iznesete meso.
Hosefa, čekali smo vas.
Hosefa nam pomaže s vaspitanjem najmlađih.
Mnogo mi je drago.
I meni, gospodine.
Doktor Saunders. Slobodno, Hosefa. -Bilo mi je drago.
Rekla si da se tebi ne sviđa. Dala sam ti cipele. -Pomaže nam s...
Volela bih da čujem o San Fransisku. -I ja!
Ja sam vam po ceo dan na fakultetu.
Ne znam šta se događa u gradu.
Je li zaista pun hipija?
Da. -Šta su to hipiji?
Čudni ljudi. -Jeste čule kako je to izgovorio?
Jeste čuli?
Pustite odrasle da razgovaraju.
Doktor Saunders će raditi sa mnom na projektu "Future for Children".
"Budućnost za decu".
To je studija o različitim društvenim aspektima
u nekim zapuštenim naseljima.
Mogu li i ja s vama?
"Mogu li i ja s vama?" Znam ja tebe, samo da ne učiš.
Ne voli školu. -Zašto?
Zašto? Zbog vašeg prijatelja.
Zamislite, kad je krenuo u vrtić,
Kikin se rasplakao i to je tatu toliko rastužilo
da je rešio da ga ostavi kod kuće celu godinu. -Zaista? -Zamislite!
Da, bio je jako mali. -Bio? Još je malen. -I razmažen.
Ovolicni je, uopšte ne raste. -Hej! -Ne udaraj je!
Jesi oprao ruke? -Ni mi tebe ne tučemo. -Dođi.
Proveri šta želi Tata.
Tu stavi ruke. -Izvinite me.
Ako ih ne opereš, u usta unosiš bakterije.
Tata, znači, ne mogu s vama?
Ne tako brzo. Ne budi brzoplet.
Pogledaj, nisi oprao prljavštinu.
Kakva je to pesma koja se Marti tako sviđa? -Na koju stalno pleše?
Ona o mrtvacu? -Ta.
Pevaj i peri ruke dok ne otpevaš celu pesmu.
Može? -Da.
Sećate se doktora Saundersa? -Dobar dan, gospođo.
Kako ste? -Ja ću.
Ja sam Tata. -Kako ste, gospođo?
Slabo čuje.
Žao mi je. -Slabo i vidi.
Marta, molim te! O starijima se govori s poštovanjem!
Anđele čuvaru mili, svojom snagom me zakrili.
Prema Božjem obećanju,
čuvaj mene noću i danju.
Pogotovo pak me brani... -Ne tako brzo!
Ektor ubrzava.
Deco, Bogu se ne moli radi molitve. To se čini svesno.
O svakoj izgovorenoj reči treba razmisliti.
Ne nabrajate tim Nacionala.
I tata se moli pre spavanja? -Ektore, saberi se.
Tata se ne moli pre spavanja. Znam to.
Da, šteta. Tata se ne moli pre spavanja.
Zato će, kad umre, ići u pakao.
Hej!
I zato što ne ide na misu nedeljom!
Ali ja ću ići na nebo?
Smiri se. Za to ću se ja pobrinuti. Smiri se, dušo.
Sol, šta radiš? Ne gledaj mi kosu!
Znaš da je smrtni greh gledati kosu časnoj sestri!
Žao mi je.
Šta radiš? To je moj krevet!
E, pa znate šta?
Večeras je poslednji put da se molim pre spavanja. -Šta? -Ektore!
Zašto to govoriš?
Ne želim na nebo ako tamo neće biti tate. Radije ću s njim u pakao.
Pazi šta govoriš!
Poštedi nas tih gluposti! Na spavanje! Idemo, oboje!
Želim da spavate!
"U pakao."
Počećemo s komunom jedan, potom idemo u komunu dva i komunu tri.
Gde je tifus najgori?
Nesumnjivo u komuni jedan.
Komune su jako velike. Treba ih podeliti na manje delove.
Studenti neka testiraju vodu i beleže rezultate po zonama.
Odlična ideja. Puni su elana.
Dozvolite.
Pogledajte kako lepo piše moj sin.
Pravi je pisac.
Stil mu je vrlo direktan. Kao Ernestu Hemingveju.
Budući nobelovac.
Zdravo, tata.
Imaš love?
Molim te, važno je.
Pitajte mamu. -Nema je.
Radi. -Otišla je bez pozdrava?
Nije htela da vas prekida, vrlo ste zauzeti.
Novčanik mi je u jakni, uzmite koliko vam treba.
Mogu i ja za sladoled?
Naravno, ljubavi. -Zavidljivče!
Sve moje je i vaše.
Ali setite se da sam profesor.
A ovde profesore slabo plaćaju.
Ćao! Zdravo, doktore Saunders. -Vidimo se. -Ne preterujte!
Slatka deca. Ektore, nešto si spominjao?
Zapadno područje, to je ovaj sektor?
Ne, zapad je ovde.
Ide. Brzo, trči!
Trči!
Buco! -Molim?
Siguran si da su Jevreji?
Da. Jevreji jedu hleb.
Molim? -Čuo sam od roditelja.
Hosefa kaže da su Jevreji ubili Isusa.
Spreman.
Trči!
Jevrejske svinje! -Jevrejske svinje!
Ne, ne!
Buco, dosta. Evo ih.
Zdravo. Kako je bilo?
Zanimljivo, Kikine. Veoma...
... zanimljivo.
Zanimljivo.
Ljubavi... -Zdravo, tata.
Jeste bili dobri? -Vrlo dobri, kao uvek.
Mama je došla? -Da, unutra je.
Ali mama nije bila dobra.
Zašto? -Terala me da jedem "masamoru".
Moraću s njom ozbiljno da popričam.
Kakvo je to cmakanje? Tata ti je peder?
Ne govori to, buco.
Samo pederi ljube druge muškarce. -Nije istina. -Istina je.
Dođi. Ćuti.
Znaš koliko puta u sekundi mogu da zamahnu krilima? -20. -200, glupane.
Nemoguće. -Moguće je.
Rekao mi je tata, a on je doktor. Je li tvoj tata doktor? -Doktor peder.
Ti to plačeš? Plače, pogledajte je!
Glupača. -Kakva glupača?
Bezobrazniče.
Engleski joj je odličan.
Vidi me. -U redu je.
Dođite za sto, supa će se ohladiti.
Daj nam trenutak.
Ektore Hoakine... Dođi, moramo nešto da uradimo.
Doktore Abad!
Dobro veče, g. Maneviču, kako ste? -Dobro.
Moj sin je došao da se izvini
i da obeća da se neće ponoviti.
Izvinite, g. Manevič. -Glasnije.
Žao mi je, g. Manevič. Obećavam da se neće ponoviti.
Laku noć, doktore. -Laku noć.
Izvinjavam se zbog smetnje.
Laku noć.
Izvinio se.
Sećaš se Klarite Glotman? -Ne.
Klarita je bila moja koleginica i prva žena
koja je u Antiokiji završila medicinu. Bila je Jevrejka.
Nacisti su Jevrejima prvo razbijali prozore,
a onda su pokušali da ih istrebe u logorima.
Jesi li video slike iz logora?
Nisam.
Klarita je u jednom od tih logora izgubila roditelje.
Pokazaću ti slike da vidiš kako je to bilo.
Sutra? -Ne, ne sutra.
Sutra ćeš pomagati Ričardu i meni.
Dobar dan.
Kako je?
Pazi, Kikine.
Pazi! Pazi, srećo.
Pomeri se.
Pogledajte, ovo je uzorak vode iz potoka.
Smrdi. -Zanimljivo.
Ništa bez kanalizacione mreže i vakcine.
Ovo je katastrofa.
Da bar samo to fali. -Ona je u pravu.
Čista voda spasava više života od najboljeg hirurga.
Šta mislite, zašto su Rimljani toliko držali do vodovoda i kanalizacije?
Kamilo, dođi! Kamilo, dođi, odmah!
Kako ste, gospođo?
Dobar dan, doktore.
Izvinite, koliko dečak ima godina? -12, doktore.
Isto koliko i moj sin. Pogledajte, deco.
To je prva stepenica nejednakosti. I dalje im samo raste broj.
Sigurno ste zaboravili ono što na predavanjima govorim o pet A. -Pet A?
Da, ono što je ljudskom biću potrebno za zdrav razvoj.
Na španskom te potrebe počinju na A: vazduh, voda, hrana, zaštita i ljubav.
Odlično i vrlo istinito.
Ektore, ovo je ozbiljnije nego što sam mislio. -Da.
A vakcine?
Vakcina? Objasnite mu, deco. Silvija, kaži mu.
Neverovatno je što Vlada još nije odobrila vakcine
koje se u SAD već dugo koriste.
Šteta. -Uvek kasnimo.
Katastrofa.
Tata, šta je ovoj devojčici?
Glad. Zabeležite u kojim naseljima žive ova deca.
Tako ćemo napraviti kartu epidemije.
A ona? Šta je njoj?
Boluje od gladi. Nema tu iznenađenja.
Tamo gde nema kanalizacione mreže, a mleko mešaju s vodom iz reke,
tamo vas, gospodo, čeka epidemija tifusa.
A ova devojčica?
Glad, samo glad. To je jedino što ima.
Nemoj da te tata vidi da njuškaš ovuda.
Da, idem. Ovaj... Hoće li dovesti mrtvaca?
Ne, danas nije disekcija.
Šteta.
Je li sve u redu?
Zanimljivo.
Zdravo, Hilma! -Dragi, kako si mi ti?
Odlično. Je li doktor Abad ovde?
Nije, ali treba da dođe svakog časa.
Dobro. -Samo mu to ostavi ovde. -Hvala.
Zdravo. -Ja sam Ektor, kao tata. -Drago mi je. Migel.
Možeš li ovo da daš tati, molim te? -Da.
I pozdravi ga u moje ime.
Nema problema. -Zahvali mu.
Ovo je predivno.
Pravi ih moja mama. -Stvarno?
S puno ljubavi.
Za šta služe? -Za sveće.
Doviđenja. -Zdravo.
Srećno. -I tebi.
Hilma...
Čemu ovo? Naručio je to?
Ne, dušo. Tvoj tata mu je mnogo pomogao na početku studija.
On je skroman dečko i živi u jako udaljenom selu.
Svaki put kad ode kući, njegova mama tvom tati pošalje neku sitnicu.
Hilma...
I vi ste u braku s mojim tatom?
Šta vam pada na pamet, mladi gospodine!
Tvoj tata je u braku s tvojom mamom.
Kakva je onda ovo slika?
Udala sam se za Ivana na osnovu punomoćja.
Jer je on u Meksiku.
Predstavljao ga je tvoj tata jer on je bio u svojoj državi.
Znaš li šta znači udati se na osnovu punomoćja?
Ne znam.
To je to, srce.
Kad na venčanju neko predstavlja onog koji je odsutan.
Ali znači da ste se udali za mog tatu.
Dobro, recimo to tako, ali samo malkice.
"Opština Medeljin, nacionalna sramota"
Dušo, ne diraj mu to, nije završio.
"Vodom se šire bacili stomačnog tifusa,
a vlast ne preduzima ništa."
To je članak.
Za novine? -Tako je, za novine.
I svi će ga pročitati?
Kamo sreće, ljubavi.
Neka ga bar pročitaju oni koji moraju.
Tu si! Idemo, Ektore. Sigurno si gnjavio Hilmu.
Tata, ovo ti je od Migelove mame. Migel je, zar ne?
Student.
Taj mali je tako drag. Zadržite to, Hilma.
Da ne moram da nosim kući. -Nemojte da ja nosim...
Nema rasprave. Dosta mi je za danas. -Ali... -Dosta mi je.
Odosmo. -Ćao, Hilma.
Zdravo, Rosalija!
Kako ste? -Dugo se nismo videli.
Bila sam jako bolesna. Kako ste?
Imam nešto za vas. -Dobro.
Sećate se šta sam vam obećao?
Prođite!
Nadam se da smo vam dobro uzeli mere.
Kažite mi ako vas bude žuljala.
Ne sme ni da žulja ni da boli.
Ali kako ću znati s tim, doktore?
Jednostavno je. Pomozite mi sa suknjom.
Tako. To je to, pazite. Tako.
Gotovo. -Spustimo odeću i to je to.
Ali kako ću vam platiti?
Odlično joj stoji!
Čitao sam članak koji si pisao za novine.
Kako ti se čini? -Zanimljivo. Ali...
Okreći. -Šta su to bacili?
Bacili su bakterije koje se vide samo mikroskopom.
Sećaš se uzoraka koje smo uzimali s Ričardom? -Da.
Okreni. Tako!
Kad smo ih pogledali pod mikroskopom, pogodi šta smo našli.
Bacile! -Tako je. Pokazaću ti slike.
Ali, tata, ja želim da vidim mrtvaca.
Rekao sam ti da si još mali za to.
Izađi i otvori garažu.
Naravno da mrtvi idu u pakao ako nisu bili dobri.
Bog je u tome nepopustljiv.
A ako su bili dobri, a ne idu na misu?
Molim?
Ako su bili dobri, a ne idu na misu? Šta onda?
Takođe idu u pakao?
Ektore, nećeš ti mene zbuniti.
Sutra moraš na misu sa sestrama.
Kaže da neće.
Onda ću razgovarati s tvojom mamom.
Videćemo šta će ti reći nadbiskupova rođaka.
Nedelja je sveta, Ektore.
Prekršiti treću, greh je kao i ostale.
Treću? -Da, treću zapovest.
Bože moj, ovaj mali kao da ne želi da nauči.
Ne možeš takav napolje! Tata je rekao da moraš s kacigom!
Radim šta ja hoću! Bicikl je moj! -Ne budi bezobrazan.
Premali si da nam se tako obraćaš.
Zamisli da padneš i razbiješ glavu!
Neću pasti! -Ektore, slušaj...
Poslušaj sestru.
Tata, ne! Ja sam jedina budala s kacigom u naselju!
Nema veze, u slučaju pada, kaciga je ključna.
Ni domaći nije uradio. -Pustite ga. Ektore, dođi.
Taj mali je jako razmažen!
Nevaspitan je! Neko treba da ga dovede u red.
Ima vremena za to, Hosefa.
Doktore, tom detetu treba čvrsta ruka.
Život je i bez toga dovoljno težak.
Dođi. -Tata, ne!
Dobro me slušaj. Da više nisi digao ruku na sestru!
Ona ti je najdraža. -Nije.
Marta ti je miljenica! Sve zna, svira violinu, gitaru, peva, pleše.
To nije istina.
Moraš da štitiš i nju i ostale sestre.
Ženu ne smeš da udariš. Čak ni laticom cveta.
Hajde.
Koliko se ovde troši papira, užas.
Šta je? Izgleda kao kineski?
Kao arapski ili hindu.
To je tahigrafija, ljubavi.
Na sastancima se brzo govori pa moramo tako da zapisujemo.
Kako si to naučila? -Davno je to bilo.
U Školi Remington za gospođice. -Jesi li uradio domaći, Ektore?
Nije ni počeo, mama.
Tata mu sve oprašta!
Napisaćeš kod kuće. Idemo.
Može.
Brzo, devojke, pospremite sve, idemo.
Odmah.
Niste pročitali negov članak? Ne dajte se zavarati.
Uvodi marksističke ideje na univerzitet.
Opet s tim marksizmom.
Vlast krive za siromaštvo.
Ružno govore o tati? -Da!
To je jako opasno... -Sol, pusti me! -Mir!
Srećom, crkvene vlasti jutros su potpisale dokument...
Ne mogu oni da blate dobrog čoveka kao što je tata! -Pusti me da slušam.
Ektor Abad Gomes.
Mama, spominju tatu.
Pustite me da slušam.
Bundžije, usta su im puna blasfemija... Šta rade? -Tiho.
Potkopavaju zdrave običaje
i ne prezaju od gaženja morala...
Oni su ti koji gaze moral, mama!
Ćutite svi!
Nemaju pojma.
Bio je to prečasni Fernando Gomes Mehija.
Evo ih!
Devojke, pozdravite ujka nadbiskupa.
Zdravo! -Zdravo, ujko!
Dobar dan! -Kako si, ujko? -Kad ste tako porasli?
Dvoje nedostaje, zar ne?
Da, Klarita i Marilus.
Jedna studira u inostranstvu, a druga je na faksu.
Mama...
Ti stvarno živiš u ovoj palati? -Kako ti se čini? -Fenomenalno.
Ti si sigurno mali Ektor, dečkić.
Zdravo, ujko. -Jedini dečko.
Hoćete mi učiniti uslugu?
Kažite tati da ću u nedelju doći kod vas na ručak.
Divno, hvala! Biće presrećan.
Blagoslov. -Amin.
Vidimo se! -Srećno!
Zamislite mamu kako trčkara po hodnicima te palate!
Bila je kao princeza! -Ne, ne! -Pogledajte je.
Baš i nije bilo idealno za devojčicu. Sama među sveštenicima. -Mama!
Zašto si onda živela tamo?
Došla je da živi sa mnom kad su joj umrli roditelji.
I otad se ponaša kao princeza.
Sladoled od sapote! -Divota!
Odlično. -Recept iz palate.
Već kasnim, ali to ne mogu da propustim.
Slobodno.
Kad sam dolazio da se udvaram vašoj nećaki,
u palati sam za desert dobijao sutlijaš.
Dobre stvari treba znati zaraditi.
Kako je ukusno! -Dobro je?
Niko ne zna ovako da ga napravi.
Ektore, rekao sam Sesiliji,
taj dokument sam potpisao ne pročitavši ga.
Nisam znao da će ga iskoristiti da te napadnu.
Već sam mu to rekla.
Imate pravo da potpišete ako se s tim slažete.
Protiv člana porodice? Nikad!
Ektore, neki tvoji stavovi, iskreno, ne znam...
Oče, doktori treba da leče.
Da idu i traže one kojima to treba.
Ne možemo se ograničiti na prepisivanje tableta u ordinaciji.
Razumem.
Samo se nadam da od tolikih humanitarnih ideja
nećeš zaboraviti svoje obaveze kao dobrog hrišćanina.
Bez brige, oče.
Nastojim da ni santimetar ne skrenem s puta Isusa Hrista.
Podsećam te da Hrist nije bio galamdžija.
Nisam ni ja.
Govorim samo ono što vidim.
Kad bi bar i drugi to radili...
Joj, Tata! Zaboravili smo da je dovezemo.
Mama! -Jadna.
Kikine, idi ti, molim te.
Nanjušila je sladoled od sapote i zapištala.
Ostavili su te samu?
Hoćeš kod nas?
Hoću da vidim nadbiskupa.
Promenimo temu, molim te. -Da.
Dosađujemo devojčicama i Hosefi.
Ne brinite, navikla sam.
Kakva sreća!
Prava je sreća što su nam sestre pozajmile Hosefu da vam pomogne.
Zar ne? -Naravno.
Jako smo im zahvalni.
Prvo nisam hteo da Sesilija radi.
Tvoja profesorska plata je mala. Treba izdržavati porodicu.
U pravu je.
Eno Tate. -Tata!
Tata! -Drago mi je što te vidim!
Prsten, prsten. Divna si, Tata.
Naravno da je Hosefa u pravu. Moraš na misu svake nedelje.
Moraš, da se mama ne ljuti.
Pretvaraćemo se, kako ti kažeš. -Pretvaraćemo se.
Ti i ja znamo da Bog postoji. Njega ne zanima poštujemo li ga.
Mislim da mari za nas ljude
koliko i doktori mare za parazite kad ih gledamo pod mikroskopom.
Na primer, bacile. -Tako je.
Ali starije moramo da slušamo.
Tata! -Ljubavi.
Pročitaćeš nam priču? -Ne, kasno je, dušo.
Mama, molim te! -Ne.
Molim te, molim te! -Hajde. -Ektore!
Posle ću je ja odneti u krevet. Ovo je priča o mladiću. Dobro.
Bio jednom jedan mladić silno zaljubljen
u ćerku svog profesora koju je hteo da pozove na ples.
Kad ju je napokon pitao, devojka mu je postavila uslov.
Ako želi da ide s njim, mora da joj donese prekrasnu crvenu ružu.
Mladić je jurcao tražeći ružu,
ali u njegovom vrtu sve ruže su bile bele.
Sirotan. Očajan, mladić se rasplakao.
Čekajte, slušajte.
Slavuj ga je s drveta čuo kako jeca
i odlučio da mu pomogne da osvoji voljenu.
Naravno. I slavuj se onda ubo, ovako.
Ubo se trnom suvog ružinog grma
koji je rastao ispod mladićevog prozora
i obojio ga svojom krvlju.
Ma šta je to?
Sledećeg dana mladić je spazio predivnu ružu
koja je nikla ispod njegovog prozora.
Odsekao ju je i pohitao, ali... -Trči, prijatelju!
Međutim, ona je, znate, bila jako ohola
jer je bila najlepša, pa ga je opet odbila.
Rekla mu je da je to bezvezna ruža
i da su joj ostali udvarači doneli bolje poklone
da bi pošla s njima na ples. -Tata, kakva je to priča?
I to je to?
Tako se završava.
Nema dalje?
Jako je tužno.
Tužnije bi bilo da je mladić ostao zaljubljen
u nekoga ko drži samo do materijalnih vrednosti. -Da, ali...
Još je tužnije što ne spavamo, a sutra rano ustajemo.
U krevet! Svi napolje! Na spavanje!
Koliko je Očenaša Hosefa izmolila bez vas?
Idemo, brzo!
Kikine, ljubavi!
Zaboravio si užinu. -Hvala.
Budi dobar! -Hoću!
U redu?
KOMUNISTA
Dopustite da naglasim da svoj profesorski položaj
nikad nisam doživljavao kao odricanje od svojih građanskih prava
i slobodnog izražavanja ideja i mišljenja.
Hilma, znate li vi trakigrafiju? Moja mama zna.
Tahigrafiju. Ne gnjavi.
Izvinite. Ideja i mišljenja...
Ideja i mišljenja...
Univerzitet ne može da okrene leđa
stvarnim problemima kolumbijskog naroda
i ogluši se o njegove muke,
podržavajući sistem koji hrani društvene nepravde.
Piši. Piši.
Zovi sestre da nam pomognu sa stvarima.
Marta! Marta!
Otvori.
Sad se okreni.
Ektore, zaboga, kako sad možeš da misliš na njih?
Neka od te dece sutra će doći na predavanja kojih nema.
Pa šta? Pozovi ih i rešena stvar. -Gde ti živiš, Sesilija?
U Evropi? U Japanu?
Misliš da svi žive poput nas? Da imaju pitku vodu i telefon? Nemaju!
Mama, jesmo li mi bogati?
Ne, nismo bogati. Šta smo mi?
Obezbeđeni smo.
Kako obezbeđeni? -Ne znam...
Tvoj tata je možda bogat. Ne zamara se novcem.
Ja nisam te sreće.
Ne znam! Ektore Hoakine, idi kod sestara!
Ektore!
Šta je?
Mama i tata se svađaju. -Počeo si da špijuniraš?
Nisam špijunirao. Bili su jako glasni.
Tebi baš ništa nije jasno?
Tatu su izbacili s fakulteta.
Molim?
Zašto?
Kako to?
Oterali su ga jer ne veruje u Boga? -Tako nekako.
Šta ti je? Ljut si na mene? -Ne, nije to.
Moj tata odlazi da radi u drugoj zemlji.
Ozbiljno?
Tata, ne idi! Nemoj!
U redu je, ljubavi. Dobro je, srećo.
Volim te. Pogledajte šta sam vam kupio
da bismo bili u direktnom kontaktu.
U direktnom kontaktu.
Kao da smo svi u istoj sobi.
Je li to mikrofon?
Bravo, Solvija. -Kikine...
Slaću vam svoje snimke.
I kupiću još jednu ovu genijalnu napravu,
ali samo ako mi obećate da ćete i vi meni slati novosti. -Naravno!
Biće kao da ti pišemo, ali snimljeno. -Samo da snimim šta govorim?
Meni je to neprijatno, ali snimaću se. -Sve mi snimajte.
Ja ću ti slati sve svoje pesme.
Kikine, odrasti i dođi da vidiš kako ovo radi.
Ektore, propustićeš avion. Devojke, idemo.
S najboljim profesorima. Ektore, dođi!
Detinjast je, neće da dođe.
Budite dobre prema njemu.
Ektore, dođi da pozdraviš tatu.
Poslednji zagrljaj, ljubavi moje. Dođite svi!
Čuvajte mi se.
Ti se čuvaj.
Ćao, ljubavi moje! -Ćao, tata!
Ćao, ljubavi moje! -Kikine!
Tata, molim te, donesi mi sombrero!
Zdravo, tata, volim te! -Zdravo!
Ćao, tata! -Ćao!
Tata, donesi mi lutkicu!
Zdravo, ljubavi moje! Bog vas blagoslovio!
Sol, ljubavi, dođi.
Ektore, tata će se sigurno brzo vratiti.
Teresa, samo mi obećaj da nećeš prati ovaj jastuk.
Zašto? -Da sačuva miris.
Šašavog li dečka.
Dragi tata, želim da ti ispričam šta ima novo kod kuće.
Tata više nije kod nas.
Više nije mogla da koristi ni zviždaljku.
Mama je rešila da je smesti u dom. Kaže da će tamo bolje brinuti o njoj.
Marta je uverena da će brzo umreti.
Mnogo je stara.
S druge strane, Hosefa ne mrda odavde.
Slušam te i molim se s njom da me ne bi gnjavila,
ali zbog tih njenih priča nekad imam noćne more.
Bože moj, ne daj da umre. Preklinjem te, vaskrsni je.
Mama radi više nego ikad.
Često pišem domaći kod nje dok ona završava posao.
Nekad, da joj pomognem da bude brža, diktiram joj zapisnike sa sastanaka.
Zamisli, čak učim tahigrafiju.
Prošle nedelje poslala me je na imanje, pa sam pomagao Luisu
da pobere voće koje nisu pojele ptice.
Bilo mi je sjajno.
Mislim da Marilus ima dečka.
Svake večeri je na motoru doveze neki prijatelj.
Dolazi raščupana i s blesavim osmehom.
Klara je sa svojim raskinula.
Pre neki dan video sam kako plače, a ostale su je tešile.
Čim su me spazile, izbacile su me iz sobe. Po običaju.
Mama im stalno govori da se ostave momaka i da se posvete školi.
Da je žena bez škole osuđena da zavisi od muškarca.
Šta želite vi od života?
Da muškarci odlučuju umesto vas?
To želite?
Ali pored Martinih pesama, kako da ne misle stalno na ljubav?
Da bi pridobila mamu, Viki joj svake nedelje nosi doručak u sobu.
Govori da ga je sama napravila, čak i cedila sok. Iako sve radi Teresa.
Mama veruje toj lažljivici i mislim da joj je ona sad miljenica.
Meni je odlučila da promeni školu. Bili smo kod direktora, oca Ojosa.
Pravila su ovde jako stroga.
Objasnio nam je da se kandidati za upis dele u tri grupe.
Na primer, grupa s nebesa.
Ovde su molbe onih koji se upisuju direktno.
Druga grupa je iz čistilišta, tamo je stavio našu molbu.
Ovde ćemo staviti molbu vašeg sina.
Moramo sve detaljno da proučimo.
Da budemo sigurni da kod kuće nije bio pod lošim uticajem.
Video sam da se mama naljutila kao kad joj neko protivreči.
Ovo je pakao. Tu su molbe onih koji se nikad neće upisati.
Slobodno mog sina stavite tamo, oče.
Upisaću ga u drugu školu.
Hvala lepo, doviđenja.
Mama se na kraju odlučila za crkvenu školu u kojoj radi rođak Havijer.
Upoznao me je s drugom decom i rekao da ćemo uskoro biti kolege.
Sigurno će ti se sviđati ovde.
Tata kaže da svet nije tako nastao.
Kaže da je to bio kosmički prasak, jedinstven i neponovljiv trenutak
i da zato niko ne može da zna našu sudbinu.
Takve ideje bolje zadrži kod kuće.
Budi bez brige, radna soba ti je uredna.
Olovke su zaoštrene i čekaju te da se vratiš.
Kako sam ti obećao,
svaki dan pročitam jednu stranicu iz istorije umetnosti.
Voli te i pozdravlja, Ektor Abad III.
Sigurno se pitaš zašto treći.
Jednostavno je. Zato što ti vrediš za dvojicu.
Tu si!
Mama te traži, dođi da jedeš! -Idem! Vidiš da radim?
Baš radiš. Požuri, svi smo već za stolom.
Brzo!
Na Baliju vole rukotvorine, figurice, ogrlice, skulpture.
Prave divne stvari od drveta, slonovače i kokosove ljuske.
Dok prave lepe stvari, zaborave na siromaštvo,
nemaštinu koja ih mori. Deluju srećno.
Nisu ih odgajali u krivici i grehu kao nas.
Dobro, ljubavi moje, moram da završim za danas.
Svima vam šaljem veliki poljubac.
Mnogo mi nedostajete. -I ti nama!
I jedva čekam da se vratim.
Ektore, ne zaboravi, ako Hosefa istraje
u čitanju dramatičnih priča o Genovevi Brabantskoj,
ti pre spavanja pročitaj neku Maćadovu ili Nerudinu pesmu.
Budem li jednom opet živeo, ništa se promeniti neće,
jer ponoviti se može moje promašeno rođenje,
istu pesmu pevala bi druga glava.
I zato, ako se to dogodi,
ako me neka hinduska sudbina natera da se rodim,
ne želim da budem slon ni klimava kamila.
Ako me neka hinduska sudbina natera da se rodim,
ne želim da budem slon,
ni klimava kamila. Nego kozica skromna,
crvena kap u moru.
Iste greške želim da ponavljam u gorkoj vodi.
Neka me poklopi talas kao što me je poklopilo vreme.
Taj je! To je njegov avion! Gledaj!
Da!
Rekao sam vam, taj je!
Kakva sreća!
Kad izlazi? Želim da ga vidim!
Eno ga! Eno ga!
Eno ga!
Tata! -Tata!
Tata! -Vidite ga!
Tata! -Kako se ugojio!
Jesi li srećan u novoj školi? -Srećan? To je nemoguće.
Ne laži tatu, Ektore Hoakine.
Vidi, tata. Eno Rosalije.
Zdravo, Rosalija!
Zdravo, doktore, porodice! Kako ste?
Šta se dogodilo s nogom? -Sve je odlično, doktore.
Koristim je kod kuće, ide mi odlično.
Ali na poslu, znate kakvi su ljudi, bolje ne.
Kod kuće mi ide odlično. Mnogo vam hvala. Bog će vam platiti.
Srećno vam bilo. -Doviđenja.
Velike tamo. -Šta to sve nosite?
Gde je kofer? -Ovde.
Stvarno ima 28 sati do Rafine kuće u Kartaheni?
Da, i zato moramo smesta da krenemo. U auto!
Zašto ne idete s nama? -Ja ću sutra s tatom na avion.
To nije pošteno, mama!
Idemo, pokret! -Ja ću drugi prozor. -Čuvaj ruke. -Spora si.
Karte su vam na noćnom stočiću.
Jelo je u frižideru, sve je spremno. Ne zaboravite papire. -Da, ljubavi.
Slušajte mamu. -Trut!
Ćao, ljubavi moje. -Slušajte mamu. Srećno! -Ćao, trute!
Idemo! -Trute!
Volim te, iako si trut!
Trut! -Ćao!
Kikine, volim te, iako si trut!
Zdravo!
Kakav mir, zar ne, tata? -Da.
Baš je ukusno. -Da.
Ti nećeš više? -Ne. Ja...
Radije ću biti malo gladan nego jako sit.
Važno je imati meru.
U tome je tajna vakcine.
Unesemo malu dozu štetnog da telo nauči da se bori.
Da? -Da.
Doneo sam nekoliko doza nove vakcine
koja bi mogla da izbriše dečju paralizu s lica zemlje
i koja još nije u upotrebi.
Ali...
Ako dokažemo da deluje, niko se neće protiviti.
I moći ćemo da osnujemo nacionalni preventivni program.
Trebaćeš mi kao hrabri saradnik da spasem živote hiljada dece.
Saradnik?
Sećaš se bolesne dece iz bolnice?
Da.
Od ovog trenutka,
ti si ključ budućnosti ove zemlje.
Nisam znao da si zauzet.
Samo sam hteo da proverim da nemaš temperaturu. -Dobro sam.
Dobro.
Stvarno? Spavaćeš? Letećemo jedva sat vremena.
Gospodine...
Hvala, hvala. -Uživajte.
Hvala.
Jesam ti pričao kako me je, na poslednjoj godini medicine,
rođak Luis pozvao kod sebe u kuću? -Fabijev tata?
Fabito je tad bio star otprilike kao ti.
Posle mnogo okolišanja i tajanstvenosti,
Luis mi je rekao da je jako zabrinut za sina.
Jako. Zamisli...
Mali nije ništa radio, samo je drkao.
Čitave dane. Ujutru, po podne i uveče. Bez prestanka.
Luis, veoma zabrinut, zamolio me je za pomoć.
Znaš šta sam uradio?
Razgovarao sam s Fabitom. Rekao sam mu: Sinko, dođi.
Slobodno nastavi s tim što radiš, to nikom ne škodi.
To je normalno za momka tih godina. Ali daću ti savet: budi diskretan.
I ono najvažnije, nemoj da te tata vidi.
Luis me posle nekog vremena nazvao i bio je vrlo zahvalan.
Uspeo sam da nagovorim njegovog sina da se ostavi tog poroka.
Fabito! Joj, čoveče.
Fabito...
Hajde, skoči.
Ne više. Ne, Solvija. Dosta.
Ne budi kukavica! -Ne, ne! Joj, ne!
Zaštitite se od sunca, jako prži!
Da, tata!
Jeste se namazale? -Jesmo, sve. -A ti?
Šta je ovo? Jesi bila kod doktora?
Ti si doktor.
Kad mu odgovara.
Komšinica je imala grip, nije mogao da svrati da je pogleda.
Treba da uradiš analize.
Hosefa mi je uvek govorila da su kao kuglice s brojanice.
Dar od Boga! -Joj, Hosefa.
Šta Hosefa zna!
Kukavica! Gledaj kako ja visoko skačem.
Ne znam ni da plivam. -Da vidim. -Ti znaš, a nećeš. -Hajde!
Solvija! Drži se! -Upomoć!
Solvija! -Upomoć!
Solvija!
Sol! -Šta je?
Pala je, ne zna da pliva. -Molim? -Trčite.
Tata!
Solvija!
Mama! -Uhvati je.
Dođi. Hvala vam. Pazi.
Dobro je, ljubavi. Dobro je.
Zašto ti nisi ništa preduzeo?
Dobro je, dobro je.
Ne zavaravajte se.
Nismo ovde da promenimo svet,
nego da obrazujemo one koji će pomoći da se menja.
Idete na ruku oligarsima!
I vi ste jedan od njih? -Bez borbe nema promene.
Ja sam doktor.
Posao mi je da spasavam živote, ne da ih ugrožavam.
Tata, danas je disekcija. Mogu da vidim mrtvaka?
Ćuti, molim te. Samo si mi još ti danas trebao.
Idemo.
Zdravo, Hilma.
Do sutra. -Do sutra, doktore.
Hoćemo u bioskop? -Može.
Vidi, sine! Još jedna serenada večeras?
Jako su elegantni.
Okreći, okreći.
Dobro veče, doktore. Nadam se da ne smetam.
Dobro veče. Ne, ne.
Alfonso.
Alfonso, drago mi je. -Da.
Jedno pitanje. Zbog koje od mojih ćerki si ovde?
Zbog Klare, gospodine. -Klara. Tako sam i mislio.
Laku noć. -Laku noć.
Zar nema Klara drugog udvarača?
To je bilo prošle nedelje. -Joj, Klarita.
Ali znaš šta? Ovaj mi se više sviđa. Manje je...
Drugi je bio previše ambiciozan. -Ali kakva je kola vozio!
Previše ambiciozni muškarci nisu neki muževi.
Otvori oči, draga, gledaj, dani se noć,
ptičice već poju, mesec krenuo je proć'.
Ektore!
Brzo se obuci. Želim da pođeš sa mnom.
Pustite me da spavam.
Felisijano...
Doktore Abad...
Kako ste? -Dobro.
Ovo je moj sin Ektor. -Zdravo. -Sigurni ste? -Da.
Bez brige, on je već pravi muškarac.
Bila je u studentskom pokretu.
Poznaješ je? -Samo iz viđenja.
Ubodi nožem su ovde i ovde.
I ovde dva udarca.
Iskreno, ne vidim znakove borbe.
Hteli su da izgleda kao pljačka.
Felisijano, pošalji mi kopiju izveštaja ako možeš.
Videću.
Obećavam, biću diskretan.
U redu, doktore.
Smiri se, dušo.
To je samo noćna mora. Sanjao si, Ektore.
Šta se dogodilo, ljubavi?
Šta se dogodilo? Tu sam.
Smiri se. Znala sam.
Žao mi je. Opraštaš mi? -Da, da.
Dobro je.
Dobar dan, javljamo se iz bolnice San Visente de Paul.
U toku je vakcinacija koju sprovodi dr Gomes sa univerziteta Antiokija.
Protiv nepoverenja borim se sopstvenim primerom.
Zato sam prvo vakcinisao svoju decu.
Prevencija je najbolji lek.
Hvala vam, doktore Ektore Abad. -Hvala vama.
Bile su to reči doktora Gomesa iz bolnice San Visente de Paul.
Junaci se ne prave važni. -S vama je bila Marina Fernandes.
Idi, ljubavi. Ektore, nije trenutak.
Postavili su bombu? -Tako se čini.
Koga su ubili?
Ne znam.
Jesi znao da je Klara poljubila Pabla,
ali pošto ju je on uhvatio za sisu, ostavila ga je.
Šta je, tata? Gde idemo?
Ne znam znate li već, ali...
Vaša mama me je zamolila...
Vaša sestra Marta ima melanom na koži.
To je ozbiljna bolest.
Biće podvrgnuta strogom lečenju.
Hoće li umreti? -Ma neće.
Šta ti pada na pamet?
Poslaćemo je najboljim specijalistima,
pa makar morali u SAD.
Želim da vas zamolim...
Da budete jaki.
Nemojte nikom da govorite i budite jako dobri prema njoj.
Hoćemo.
Bićete joj jako potrebni.
Dobro je, ljubavi, biće sve dobro.
Sve će biti dobro.
Daj da vidim. -Čekaj.
Pljuni ovde. Ali ne na mene.
Svinjo odvratna.
Rekao si mi da pljunem. -Odvratno.
Pogledaj. Vidiš ovo što se pomera?
Da. -To su bacili.
Šta? -Bacili.
Iz mojih usta? Odvratno.
Super se vidi. -Da.
Nikad nisam video svoju slinu tako izbliza, kao crvi su.
Odvratno.
Hej. -Šta je?
Idemo. Buco, idemo.
Pazi, ljubavi. Pazi. Izvinite, gospođo.
Izvinite.
Ovuda.
Gde je? -Ovde.
Tata, ovamo. -Ovde! Da!
Ma ko je to?
Zdravo!
Ljubavi, vidi, prvo unuče. Izvoli.
Ne, čekaj, moram da operem ruke. Zdravo, lepo moje.
Zdravo, mama. Predivan je. Tako je mali.
Hoću ja! Hoću ja!
Hajde, ali polako i jako pažljivo. Pazi na glavicu.
Pogledaj mu ručice. -Šta je bilo?
Šta je bilo? -Gde ti je tetka?
A vidi, ovaj jadnik, to je tvoj ujak Ektor.
Pa ja sam ujak!
Liči na tebe kad si bio beba!
Ne! -Da.
Sećaš se, ljubavi? Ja sam govorila da je isti papa Jovan XXIII,
ali ti si tvrdio da nije, da je isti onaj Rus.
Ne onaj Rus, nego Nikita Hruščov, bio si isti on.
Kako je lep! -Sladak si.
A baka? Jesi li srećna? -Presrećna.
Napokon sam ga dočekala, dugo vam je trebalo.
Čitav život ste zajedno. -Ne plači, lepi.
Šta je, maleni? -Zdravo!
Ljubavi moje, pogledajte ovog lepotana. -Vidi ga.
Isti Kikin! -Mama!
Kako si? -Dobro. Ti?
Čestitam! Čestitam, mama. -Zdravo.
Dobro je.
Zdravo, ljubavi. -Šta mi to radite?
Kad ga ti držiš, smiri se. -Polako, Marta.
Šta je bilo? -Ljubavi...
Bogme ima dobra pluća.
Uzmi ga da se smiri.
Bojim se da mi ne ispadne. -Čvrsto ga drži.
Zdravo, ljubavi.
Opet ćeš pevati, ljubavi. Opet ćeš svirati gitaru.
Sve ćeš nas uveseljavati tim prekrasnim glasom.
Daću joj još morfijuma.
Zar ne? -Donesi mi špric.
Ne, ja znam, znam.
Izvoli, tata. -Je li sterilisana?
Mislim da jeste. -Misliš?
Misliš da je to dobro za tvoju sestru?
Sav pribor treba sterilisati.
Tata, šta se događa?
Koliko puta moram da kažem?
Od infekcije nema goreg, to je najopasnije.
To više nije važno, Ektore. -I te kako je važno.
Radost! Radujmo se!
Bog nas nekad rani i oduzme nam ono što najviše volimo
samo da bi nas podsetio koliko mu dugujemo.
Ne mogu više.
Radošću Bogu odajemo priznanje,
ovom daru života koji nam daje dok nas ne pozove k sebi.
Pazi, kretenu!
Majku mu!
Upomoć! Šta je vama?!
Nisam je video. Gospođo... -Upomoć!
Buco! Dođi da pomogneš! Stanite!
Pomozite mi, molim vas.
Unesimo je. Pažljivo.
Idemo pravo, u blizini je bolnica.
Samo polako, brate.
Buco, dođi za nama!
Nisam reagovao. Gledaj.
Doktore, kako je?
U teškom je stanju. Moramo da je stabilizujemo
i prebacimo u Medeljin na intenzivnu.
Njegov otac je doktor. Profesor Abad Gomes.
Joj, mali. Žena je u jako teškom stanju.
Moram da napišem izveštaj.
Možda dođe policija i odvede vas u zatvor Beljavista.
Beljavista?
Možda govorimo o ubistvu iz nehata.
Nema drugog načina?
Želim da vam pomognem.
Mogli bismo da kažemo da je u stanju šoka.
Odveli bi vas u kliniku za umobolne.
Zašto ne pozovete oca?
Posavetujte se s njim dok ne dođe policija.
Ne želim da mešam tatu u to.
Šta vam je s rukom?
Povredio se u nesreći.
Pomoći ću vam s tim.
Vaš otac mi nije predavao, ali sam bio s njim na nekim sastancima.
Jednom se u zatvoru posvađao s upravnikom
jer je zatvorenike obolele od tuberkuloze
hteo da smesti sa zdravima, a ambulanta je bila u haosu.
Doktore, hoće li se gospođa spasiti?
Ima prelome cevanice, fibule, ruke i rebara.
Ima i frakturu karlice. Sve zavisi od njene snage.
Hajde, kučkin sine! Hajde!
Gol! Gol! Dodaj, gol!
Kolumbija, Kolumbija, gol!
Imaš cigaretu? -Ne.
Doktore, cigaru! -Nemam, nisam doktor.
Doktore, imate. -Nemam! I nisam doktor! Nemam ništa!
Učinite mi uslugu. Moram da pozovem kući.
Viki, slušaj me. Kaži tati da ću stvarno poludeti ako me ne izvuče.
Joj, Kikine...
Jelo ti je u frižideru. Hoćeš?
Ne.
Gde ti je tata? -Zatvorio se u radnu sobu.
Razgovaraj s njim. Proći će ga.
Da?
Šta osećate ovde? -Dobro je.
Dobar dan. Kako ste mi?
Lepo vas je videti, doktore.
Polako. -Pazite, gđo Betsabe.
Polako. Čvrsto se uhvatite.
Moj sin se stideo da dođe.
Prošlo je, hvala bogu.
Tragedija se pretvorila u blagoslov našeg Gospoda.
Bio je neodgovoran.
Ali zna da se to neće ponoviti. Zar ne? -Da, jako mi je žao.
Govori glasnije.
Ektore, gospođa Betsabe slabo čuje.
Rekao sam da mi je jako žao. -Bez brige. Hvala na svemu.
Dođite, za danas smo završili s vežbama.
Bravo. -Imam na čemu da budem zahvalna.
Našli ste posao mom sinu. To nam je promenilo život.
Bog vas blagoslovio. -Sve je u redu. Dobro je.
Tako je. Čast mi je što sam vas upoznala.
Čast je moja.
Kako je ovde? -Iskreno, gužva je.
Bila bih vam zahvalna da je otpratite. -Ja idem na fakultet, ali moj sin može.
Zar ne? -Naravno.
Čestitam na napretku. -Hvala na svemu. Hvala.
Bog vas blagoslovio. -Bilo mi je drago.
Čuvajte glavu. Tako.
Čuvajte se. -Hoću. Mnogo hvala.
Nema na čemu. -Budite mi dobro. Doviđenja. -Doviđenja.
Još si ovde?
Da, jako im je dugo trebalo da dođu po gospođu.
Sirotica često satima čeka na ulazu.
Dobro. Hvala na svemu.
Ideš prema centru? -Ne.
Ni ja. Ne znam zašto sam to rekla.
Jesi li možda za piće? -Da, naravno.
Hoćemo li peške?
Sećaš se one bombe na stanici?
Bila sam dete.
Imala sam više sreće od mame i malog brata.
Dva meseca nema vesti i niko nam ništa ne govori.
Govorila sam mu: Sine, ne mešaj se u politiku.
Dobro je.
Doktore, mnogo vas je voleo.
On je divan.
Uvek nam je govorio kako ste ih pozdravljali na fakultetu.
"Šta ste danas smislili?"
Gospođo, moramo da znamo
je li vaš sin primao konkretne pretnje?
Je li ga neko upozorio? Možda neko blizak?
Nije. Iskreno, ne znam.
Govorio mi je samo da je dobro,
da ima mnogo posla, da mnogo radi za predavanja.
Drugo mi nije govorio. -Dobro.
Vino vam je odlično.
Koliki si! Dugo te nisam video.
Ostaviću vam svoj broj.
Šta se njemu dogodilo?
Ne zna se. Bio je učitelj i sindikalista.
U ovoj zemlji život ne vredi pišljiva boba.
Ti voziš.
Doviđenja.
A ti? Bićeš doktor kao otac?
Ne. On će biti veliki pisac.
To on kaže.
Znaš li da je tvoj otac bio najgori doktor u Medeljinu?
Prvog kojem je operisao žuč sahranili su za četiri dana.
Operaciona sala nije bila za njega, ali ulica jeste.
Svako mora da nađe svoje mesto. On će naći svoje.
Neka deca nemaju roditelje.
Ti si ih imao i previše.
Ostavi ga na miru.
Zdravo, Alberto.
Pogodak, Peru!
Čuo sam da je jutros auto-bomba usmrtila dvoje ljudi.
Nisam znao.
Zato radije ne uključujem vesti.
Ako ćeš se stvarno posvetiti pisanju,
moraš nekad da proviriš i u stvarni svet.
A ne da stalno čitaš.
Molim te, ne počinji, imamo još dva sata vožnje.
Da svi tako razmišljaju...
Nije me briga. -Dobro.
Neka kurvini sinovi uzmu celu zemlju i zabiju je sebi gde hoće.
Prihvatiću mesto predsednika odbora univerzitetskih profesora.
Neprihvatljivo je to što se događa, recimo ovom dečku.
Dobro. Ti ćeš to da rešiš?
Istočnjačka poslovica koju sam davno čuo kaže:
Umesto što proklinješ tamu, upali makar i najmanju sveću.
Ovde svetli samo tvoja taština.
Stvarno to misliš? -Da.
Otkad je Marta umrla, tuđi problemi zanimaju te više od tvoje porodice.
Tuđi problemi?
Čuješ li ti sebe, Ektore?
Nema tuđih problema.
Zamalo, lopta je okrznula stativu. -Prokleti fudbal!
Samo to shvataju ozbiljno!
Gine se na ulici, a ljudi navalili na fudbal.
Hoćeš da pričamo o fudbalu? Za koga navijaš? -Ostavi me!
Nisi propustio ništa zanimljivo.
Bojim se da jesam.
Kakav je to naglasak? -Kolumbijski.
Medeljin? -Da.
I ja sam Kolumbijka, ali mama mi je Italijanka.
Voliš pucnjavu i samoubistva. -Samoubistva! Ne preteruj!
Zdravo, nisam kod kuće. Ostavi poruku.
Prijatelju, jesi tamo? Daj, javi se!
Da ti ispričam za jednu žensku. Bilo je genijalno. Pozovi me.
Nazovi me kad stigneš.
Zdravo, Ektore. Možda me se ne sećaš. Ja sam Silvija Bler.
Ovo je tužan dan za univerzitet.
Žele da ućutkaju jedinstvenog profesora...
Ali mi želimo da se tvoj glas čuje, ovde.
Ektore, molimo te za nekoliko reči.
Hvala.
Hvala, Silvija.
Ne, draga Silvija, bio bi ovo tužan dan
da se s predavanjima završava moja zadatak, ali nije tako.
Nije tako.
Moram priznati, posle tolikih godina na fakultetu,
obaveštenje o prisilnom penzionisanju
izuzetno me je pogodilo i rastužilo.
Nisam vas mnogo naučio,
ali uvek sam hteo da naučite da razmišljate slobodno.
Strašno mnogo grešimo
mi koji se trudimo da podučimo druge,
a da prethodno nismo dostigli zrelost i razboritost
koju donose iskustva proživljenog života.
Samo znanje nije mudrost, a ni sama mudrost nije dovoljna.
Potrebni su znanje, mudrost i dobrota da bi neko podučavao druge.
Sad kad sam došao u tu životnu fazu, pa tako i moje ideje
napokon imaju jasnoću kakvu u mladosti nisam dosegao, izbacuju me na ulicu.
Znam da se mnogi od vas pitaju šta će sad raditi doktor Abad Gomes
kad više ne mora da drži predavanja koja su ga toliko radovala?
Odgovoriću vam na to pitanje.
Posvetiću se gajenju ruža u svom vrtu.
Dosta je, nemoj više da sečeš. Mislim da je ovo dosta. -Misliš? -Da.
Ti kao da ne poznaješ svoju mamu.
Mnogo je srećna kad god nam dođeš.
Ako želiš da mama bude srećna, provodi više vremena s njom.
I ne mešaj se u sve. Svašta sam već čuo.
To što su me penzionisali ne znači da su mi vezali ruke i noge.
Prestar si za buntovništvo. -Od buntovništva ne odustajem.
Nikad ni pred kim nisam klečao.
Ne?
Klečim samo pred svojim ružama.
Poješću je, ma ima da je pojedem.
Zdravo, ljubavi. -Mama, vidi kako su lepe.
Prekrasne!
A deda? Gde je deda? -Dođi kod mene.
Joj, ne.
Zdravo, ljubavi. Srećo moja.
Ćao...
Daću vam životni savet sad kad se bližimo osamdesetoj. -Ja ne!
Ako želite da vam dete bude dobro, usrećite ga.
Ako želite da bude još bolje, usrećite ga još više.
On i dalje misli da se sve u životu rešava srećom.
Zamisli šta mi je Kikin rekao kad je bio mali.
Rekao mi je: Mama, kaži tati da me ne obožava toliko.
Zašto uopšte dolazimo? Nizašta.
Žao mi je što se konferencija
koju je trebalo da vodi moj prijatelj doktor Abad Gomes
ipak neće održati.
Deco, molim vas.
Predavanja se ne mogu održavati pod nadzorom vojske
i pod pretnjama gerilaca.
Ne, molim vas.
Znate i sami da ovo nije prostor kontrole.
Ovo je prostor slobode.
Šta se događa? Slušajte nas! Morate da nas slušate!
Znamo da bataljon Bombona
stoji iza poslednjih zločina protiv univerzitetskih čelnika.
Moraju da plate!
Stojimo pred nemilosrdnim psihopatama na državnoj plati
koju finansiraju svi Kolumbijci.
Tako je na jutrošnjim protestima govorio doktor Ektor Abad Gomes.
Marilus, Ektore, dođite, intervjuišu vašeg oca na televiziji.
Ispituju intelektualce. Nemirni studenti nestaju.
Ubijaju političke vođe.
Ubijaju sveštenike predane svom narodu i parohiji.
Tvoj tata će na sebe navući moćne neprijatelje.
Ne želi valjda da ga ubiju?
Sve pod maskom borbe protiv terorizma.
Nekad se i ja to pitam.
Poznaješ Ivana? -Ne.
U tom slučaju, drago mi je.
Šta bi, po vama, moj otac trebalo da uradi?
Da se pravi glup kao svi?
Nije u tome stvar. Ovu zemlju neće spasiti dobronamerne govorancije.
...sa univerziteta u Antiokiji potresli su akademsku zajednicu
koja je odlučila da ustane protiv nasilja!
Idemo kod rektora!
Pravda! Pravda!
Idemo, idemo! Tata! Tata!
Manuel je s nama!
Nemojte se zavaravati, nasilje se rađa iz kukavičluka.
Govorim takve stvari i branim svoje ideje,
pa me konzervativci nazivaju marksistom.
Mene, koji nisam ni čitao Marksa.
Marksisti me pak nazivaju konzervativcem.
Mene, koji sam oduvek tragao za slobodom.
A znate li ko sam ja? Ja sam obični doktor.
I zato sam na strani života,
a nikad i ni po koju cenu na strani ubica.
Tata, ne bismo brinuli da ne znamo koliko je to što radiš sad opasno.
Ako me ubiju zbog onoga što radim, biće to predivna smrt.
Ne govori gluposti. -Molim? -Mučeništvo prepusti religiji.
Ne mogu da verujem. Muka mi je od ovog razgovora.
Možemo li o nečemu prijatnijem?
Tata, tebe ne žele ovde u Medeljinu.
Ljubavi, mnogi me žele, ali nema ih u krugovima u kojima se ti krećeš.
Jednom ću te povesti da ih upoznaš.
Kako si, mama?
Gde je Teresa? -Ne dolazi svaki dan.
Treba paziti na troškove.
Tvoj tata toga nije svestan, ali ja jesam.
On je bogat, a ti nisi.
Šašavče.
Brine me ono što je rekla Marilus.
Znaš kakvi su ljudi ovde. -Ne.
Tvom tati niko neće nauditi.
Zdravo, tata. Idem. -Zdravo.
Mama je zaspala. -Dobro.
Vodio si me u bioskop na taj film.
Ništa nisam razumeo, zaspao sam.
Radi se o lepoti.
To je ono za čim svi tragamo.
Želim da objavim da ću ući u izbore za gradonačelnika Medeljina.
Ako me članovi liberalne stranke odaberu, kandidovaću se na izborima.
Doktore Abad, gde biste ideološki svrstali svoju kandidaturu?
Levo ili desno?
Ako kao doktor nešto znam, to je da mi je srce na levoj strani.
Tu su mi osećanja.
Ali u centru mi je mozak, dakle, razum.
Jako dobro znam i da mi se s desne strane nalazi žučna kesa.
Dakle, žuč, mržnja i ljutnja.
Zašto ste se odlučili na taj korak baš sad?
Ulazite u političku kandidaturu kojoj se protive čak i čelnici vaše stranke.
Jutros je na ovom mestu ubijen
predsednik sindikata profesora i učitelja,
Luis Felipe Veles, malo pre nego što je ušao u svoju kancelariju.
Taj zločin je delo onih koji bi da nas ućutkaju,
koji direktno napadaju univerzitet i znanje.
Paramilitarne grupe rade šta im je volja,
poput udarne sile koja želi da nas slomi.
Neko im crta mete, u to nemojte sumnjati.
Ali naša je obaveza da dignemo glas, da kažemo da ćemo se odupreti
i da ćemo biti prisutni u javnom životu Kolumbije.
Ako nemate pitanja, zahvaljujem vam što ste došli. Prijatan dan.
Poslednje pitanje, molim vas. Šta misli stranka o vašoj kandidaturi?
Pa...
Više ne pozdravljaš prijatelje?
Gabrijele! Buco! Kako si, čoveče? Nisam te video. Bio si ovde?
Ćorav si.
Vidim da si našao posao.
Novinar. Radimo šta možemo.
To je odlično. -A tvoji romani?
I ja radim šta mogu.
Čuj, ima li tvoj tata pet minuta za mene?
Ne znam, mislim da ima.
Sve ovo je van moje kontrole.
Pričekaj da proverim. -Razumem.
Rekao sam da idemo do kraja s kandidaturom.
Tata... -Dobro, gospodo.
Doktore... -Hvala.
Srećno vam bilo. Doviđenja. -Hvala na svemu.
Sećaš se Gabrijela? Mog prijatelja iz ulice?
Gabrijele! -Doktore.
Kako si, sinko?
Postavio bih vam nekoliko pitanja.
Naravno, svakako.
Dozvoljavate...
Snimaj, slobodno.
Jeste li imali priliku da vidite ovo? -Šta je to?
Šta je to?
Spisak ljudi osuđenih na smrt.
Kruži Medeljinom. Tvoj otac je među njima.
Dugačak spisak. Ubice su dosta ambiciozne.
Novinari, političari, advokati, pisci.
Čak je tu i pevač Karlos Vives.
Mogu li da kopiram? -Zadržite ga, doktore.
Biću iskren.
Čast mi je što sam na tom spisku.
Dobro.
Ne bojite se eskadrona smrti?
Naravno da se bojim. Ko bi hteo da ga ubiju?
Želim da umrem u dubokoj starosti, okružen decom i unucima.
Nasilnu smrt ne želim nikom.
Dr Abad... -Gospođo...
Izvinite što vas prekidam.
Zašto ne dođete u sindikat učitelja
i odate počast jutros ubijenom sindikalcu?
Dobra ideja, hoću.
Pozvaću i Betankura i Agirea.
Ali prvo moram da se javim u radio-emisiju.
Dobro, idemo. -Gospodine novinaru, čuvajte se.
Gabrijele, dođi kod nas da razgovaramo u miru. -Može.
Ko je ona? -Nemam pojma, ne poznajem je.
Zaboravio sam da pitam, kako je bilo na razgovoru na faksu?
Jesu ti našli neko mesto? -Ne.
Eto vidiš, tolikima si pomogao, a sad niko prstom da mrdne.
Ne brini. Uskoro će oni tebe zvati.
Veruj mi.
Možda im treba neko u firmi.
Upoznaću te s direktorima.
Dobro.
Čula sam za spisak osuđenih.
Niste hteli da mi kažete? Čula sam na radiju.
Morate da tražite sastanak s gradonačelnikom.
To su ozbiljne pretnje.
Sutra ujutru imamo sastanak s njim, Sesilija.
Sastavićemo saopštenje...
Saopštenje? Misliš da se tako sve rešava? Ne, ne...
Smiri se.
Došli su po mene. Vidimo se posle?
Nisi ništa okusio.
Čekaju me da odamo počast Luisu Felipeu.
Dugo ćeš se zadržati? -Ne, Sesilija.
Čim završim, vraćam se po tebe.
Zdravo, tata. -Zdravo.
Ne znam zašto se i dalje meša u sve to.
I još u tim godinama. Umesto da uživate i zajedno putujete.
Zajedno, Ektore Hoakine?
Otkad je umrla tvoja sestra, tvoj tata i ja malo šta radimo zajedno.
Ko je ona? Poznaješ je?
Šta ako te tata vara s tom ženom?
Glupane!
Ja moram na sastanak, vi samo nastavite ovuda.
Može, hvala vam.
Kako ti je žena? -Jako je zabrinuta.
Ovo su nemirna vremena. -Da.
Baš i nema mnogo ljudi. -Vidim.
Možda su unutra.
Doktore, kako ste? -Kako ste?
Došli ste na bdenje? -Naravno. -Naravno.
Odvezli su ga u krematorijum pre dva sata.
Zašto nam je onda gospođa rekla... -Kod koloseuma će biti protest.
Uhvati ga! I onog drugog!
Ne znam sećate li se mog sina, Ektora Hoakina.
Naravno, gđo Sesilija, već je sigurno odrastao. -Joj, da.
Sećam se kad si ih dovodila kao male. -Evo ga. Uđi.
Kako si, mladiću? -Dobar dan.
Kako ide? -Dobro. Drago mi je. -Odlično. -Dobar dan.
Drago mi je. -Dozvolite. -Zar nisi ti bio u SAD?
Nisam, studirao sam u Italiji.
Studirao je književnost.
Međutim, rekla sam mu da možda vama treba neko.
Ovde se mogu čitati samo zapisnici sa sastanaka i jako su dosadni.
Stiže i moj partner.
Kako ste, gospodine? -Mnogo sam se uplašio.
Šta se dogodilo? -Ubili su nekog gospodina.
Iz auta sam ih video kako beže na motoru.
Medeljin je postao nepodnošljiv. Koga su sad ubili? Ovde blizu?
Da, dve ulice niže.
Strašno.
Sinko, koliko ti je godina?
Ektore, ubili su ti oca!
Mama, šta radimo? -Moramo tamo.
To su njegove cipele. Cipele!
Gospođo, ne približavajte se. Neka ne prilazi.
Skotovi, ubili su ga!
Ne, ne, molim te, ne!
Ljubavi!
Gadovi!
Ne, Alberto, skloni se! Skloni se, Alberto!
Moraš da ideš, ne želimo još mrtvih!
Odlazi odavde!
Ostavite ih na miru, molim vas!
Bio je ovde.
Ne vodite ga, ne.
Sestre mi još nisu stigle, ne vodite ga. -Ektore, bolje da ga sklone.
I one moraju da vide šta su učinili.
Ako treba, sešćemo na telo da ga ne odnesu. Zašto?
Šta se dogodilo?
Tata!
Bože, zašto se ne javljaju na telefon? Gde su?
Halo?
Šta se dogodilo?
Tata?
Ne!
Ne! Znala sam! Ne!
Mama, šta se događa? -Ne! Ne, ne.
Mama, šta se događa? -Mama, šta ti je? -Mama?
Šta se događa?
Pažnja.
Ovo je strašan i bolan dan za Medeljin.
Danas je u centru grada plaćenik ugasio živote...
Zašto plačete?
Vaš otac, draga.
Moj otac? -Vaš otac, draga.
Ne, ne radi to!
Kako mogu da ubiju nekog tako dobrog?
Doktore... -Žao mi je.
Zašto?
Drži se.
Ovo je njegova odeća.
Doktor Abad udaljio se od religije,
bio je kritičan prema crkvi, ali ne prema hrišćanskom idealu.
Vidiš? Tata je bio u pravu. Mnogi u Medeljinu su ga voleli.
Danas se opraštamo od čoveka
koji je voleo svoju porodicu,
koji je voleo svoj grad,
koji je voleo ljude
i koji je posvetio vreme i trud
i svoje intelektualne kapacitete...
Zaborav već smo koji ćemo biti, iskonski prah što za nas ne mari,
koji bio je crveni Adam i koji sad svi su ljudi,
i koji nećemo videti.
Već smo na grobu dva datuma početka i kraja.
Sanduk, sramna trulež i mrtvačka ponjava.
Pobede smrti i žalopojki.
Bezumnik nisam što se lati čarobnog zvuka imena svoga.
S nadom mislim na čoveka toga što za moj život na zemlji znati neće.
Pod ravnodušnim nebeskim tkanjem misao je ova olakšanje.
BIĆEMO ZABORAVLJENI
Ovaj film je posvećen Sesiliji Fonsede Abad
i njenoj deci: Marilus, Klari, Viki, Marti, Ektoru i Sol.