Maša
Zamujam, vem.
Je kdo klical?
Ne.
Kendra ni klicala?
Ne. Nihče.
Dobro.
Sin je imel zjutraj tekmo in je hotel, da počakam, da njegov oče pride tja.
Potem sem obtičala zaradi prometa ali nesreče.
Nesrečo si imela?
Kaj? Ne, obtičala sem v prometu zaradi nesreče.
Kaj delaš?
Pomivam.
V redu. Bi mi lahko prišel pomagat pri postavitvi?
Kaj je treba pripraviti? –Sobo za sestanek.
Zakaj pomivaš? –Zjutraj ni nihče počistil.
Žal mi je. To je zelo odgovorno od tebe …
Treba jim je povedati, da počistijo za sabo.
Vsekakor sem jim to povedala.
Kdo je bil? AA?
Ne, Al–Anon. AA vedno počistijo.
V redu.
Bi lahko …
Kaj ko bi to končal kasneje in mi prišel pomagat pripravit sobo?
Rada bi jo pripravila preden pride Kendra.
V redu.
Pomagaj mi s to mizo.
Previdno.
Oprosti.
Malo bolj na sredino.
V redu.
Judy? –Ja.
Kendra Carter. Me veseli.
Zelo lepo je.
Najlepša hvala. Tudi mi tako mislimo.
Večina ljudi danes pelje naprej na sever v St. Thomas,
mi pa najdemo tu dovolj dejavnosti.
Kje bo torej srečanje?
Seveda. Oprostite.
Nočem biti nesramna, samo … –Niste nesramni. Lepo, da ste vprašali.
V sobi spodaj bodo. Pridite.
Običajno imamo srečanja tu spodaj, toda častiti je mislil,
da bi verjetno rabili več zasebnosti, zato jih bomo dali tja zadaj.
Če mislite, da je bolje. –Ja, mislim.
Bolj svetlo je, ima boljšo …
Ja, lepše je. Je Linda odobrila?
Pravzaprav Linde še nisem srečala. Ni tukajšnja faranka.
Je pa videla?
Nekajkrat se je zasebno srečala s častitim.
Tako predvidevam, da je videla.
Se bo glasba slišala tja zadaj?
Saj res. Ja, to je problem.
Bi znal biti. Lahko nehajo? –Danes imajo učne ure.
Ne bi samo zaprli vrata? –Ne želim nobenih motenj.
Govorila bom z njimi. V redu bo. –Hvala.
Bi zdaj pogledali sobo? –Ja, prosim. –V redu.
Kako se vam zdi?
Boljše je tu zadaj.
V redu.
Oprostite, rekli so mi, da ne bo nikogar v zgradbi.
Ja. Oprostite. Običajno vadijo tu spodaj. Toda premaknili smo jih v cerkev.
V redu. Bo še kdo drug tukaj?
Zborovska vaja za jutri. –Ja, res.
Žal mi je, da sem premaknila stole. –Je že v redu.
Verjetno vadijo zgoraj v cerkvi, ne?
Ja.
V redu bo.
Anthony, bi šel lahko dol
in prinesel prigrizke, ki sem jih kupila in jih pripravil na tisti mizi tam?
Hvala.
Toda soba je v redu? –Mislim, da ja.
Krasno.
Imamo nekaj peciva, vodo in kavo.
Skuhala bom nekaj odlične kave. –To bi bilo lepo.
Žal mi je glede stolov, toda miza je v redu? –Miza?
Bo postavitev mize v redu?
V redu je.
Krasno.
Odlično.
Postavitev mize je odlična. –Imate robčke? Škatlo robčkov?
Ja, nekaj jih imamo tukaj. Res dobra ideja. Seveda.
Dobro. Zadeva se premika.
Koliko ljudi že pride? –Zakaj?
Štirje bodo.
Precej hrane imaš.
Mislim, da ne bodo jedli.
Oprostite. Mislila sem … –Kaj je to?
To je moje kosilo. Daj ga na stran.
Mislila sem pripraviti nekaj hrane. –Ja, ne. Res lepa gesta.
Samo mislim, da ne bi vsega dajali ven.
Ni treba. –V redu. Prav.
Kako dolgo delate s temi družinami? –Anthony. To … –Kaj?
Je že v redu.
Samo z eno družino. Toda že šest let.
Ste delali z družino že pred …?
Ne, ne. Tako smo se spoznali.
Lahko premaknemo tole? –Ja, vsekakor. –Hvala.
So se že prej srečali?
Anthony, to se te ne tiče.
Si natisnil stvari za jutri?
Sem. –Dobro. Pa si jih zložil?
Oprostite mu. –Je že v redu.
Hoteli smo mu dati prost dan, toda njegovi želijo, da se z nečim zamoti.
Ni treba razlagati. –Lepo od vas.
Večino časa je res ljubezniv.
Ni pa tipičen cerkveni uslužbenec.
Vendarle pa smo anglikanci. Oprostite, malo krščanskega humorja.
Ne postavljajte v sredino. Deluje groteskno.
Postavite na stran ali pa mogoče nazaj tja, da lahko vidijo, vendar …
Prav. Oprostite. Seveda.
Kje … Boste tukaj z njimi ali …
Ne. Dogovorili so se, da bodo sami.
Potem se nam lahko pridružite.
Imamo dovolj prostora in odličen Wi–Fi.
Nekaj klicev moram opraviti, tako da bom verjetno delala v avtu.
Nikar. Ostanite z nami.
Lahko delate v pisarni častitega. –Prav. Bomo videli.
Dobro.
Kaj je to?
Kaj niso krasni?
To je bil šolski projekt. Izgledalo naj bi kot vitraž.
Je kaj narobe?
Seveda.
V redu je.
Stopila bom ven in opravila pogovor. Prav?
Ja, seveda. Prosim. Vzemite si čas
To je to. Tukaj sva.
Vem. Pelji naprej. –Kaj?
Samo … Nisem … Ne zdaj.
Nisem še pripravljena. Samo pelji. –Ne vem kam. –Kamorkoli. Samo pelji.
Zapelji okrog ovinka nekam naprej. Samo pelji! –V redu.
Zdravo, Linda. Ni problema. Tukaj sem. Vzemite si čas.
Ste govorili z Richardom?
Kaj za vraga delava tukaj?
Bo v redu s tabo?
Ljubica?
Ne vem.
V redu. –Ne, ne vem, če lahko …
Ne vem, če bom zmogla.
Ni nama treba.
Lahko se obrneva in greva.
Če tako hočeš.
Ne.
Samo ne vem, če bom lahko rekla.
Prav.
Saj veš, da ti ni treba.
Lahko greva tja in samo poslušava kaj imata povedati.
Ni ti treba narediti česar nočeš.
V redu?
Če ne bom jaz, bi ti?
Oprosti. To ni pošteno. –Ne, je … Veš, da ni.
Ne bi, toda …
Si pripravljena, da se vrneva?
Prav.
V redu.
Vsekakor. O tem se lahko pogovoriva pojutrišnjem, ko se vrnem.
Ojej.
Gospod in gospa Perry? –Jay, prosim. Kendra? –Ja.
Gail?
Pozdravljeni.
Zdravo. Jay Perry.
To je moja žena, Gail. –Jaz sem Judy.
Hvala, da sta prišla. –Hvala, da ste nam omogočili prostor.
Vsekakor. Z veseljem pomagamo.
Pripravili smo vam zadaj.
Imamo nekaj hrane, kave in vode. Bi želeli še kaj?
Zaenkrat bo v redu. Prav?
V redu sem.
Hvala, Judy. –Ja, hvala. Naj vam pokažem prostor?
Ne, bom jaz. Hvala.
Lepo, da sem vaju spoznala. –Hvala. –Lahko prideta z mano.
Tukaj.
Vama prostor ustreza?
Miza, stoli, Jezus nas gleda.
Odlično.
Dobro. Vem, da je z vajine strani vse podpisano
in da je vse pošteno urejeno kar zadeva našo pisarno.
Toda dokler smo sami trije, je kaj, kar bi me rada vprašala?
V redu je. –Bosta kmalu prišla?
Ravno sem govorila z njima. Vsak čas bosta tu.
Bo v redu, če vaju na kratko pustim sama? –Vsekakor. –Takoj se vrnem.
Zdravo. Ne, zunaj sem.
Se vidimo.
Tukaj smo.
Pozdravljeni. –Zdravo.
Richard, Linda, to sta Jay in Gail Perry.
Pravzaprav smo se že srečali. Bilo je že dolgo nazaj.
Kako sta?
Ja, v redu. Hvala.
Sta dolgo čakala?
Ne, ravno sva prišla. Še sedla nisva.
Je prostor v redu?
V redu je. –Se mi je zdelo.
Gail?
V redu je.
Dobro.
Šopek sem vam prinesla.
Oprostite. Majhen je.
Ne, zelo lep je. Hvala.
Bomo sedli?
Ja, sedimo.
Boš slekla plašč?
Govorili smo.
Ja, razčistili smo.
Ja, tako je.
Hvaležna sem vam, da vas končno vidim skupaj.
Lahko to rečem?
In upam,
da vsi mislimo, da je bilo to dobro narediti, ko bomo odhajali od tu.
Bo tako v redu? –Ja. –Hvala, Kendra.
V redu.
Torej vas bom sedaj pustila same. Povejte, če kaj potrebujete.
Lepo, da sem vaju spoznala. –Tudi vas.
Mogoče bi …
Lep je. –Hvala.
Hotela sem nekaj prinesti.
Skušala sem nabrati kar je na voljo
ali sezonsko, pa ni veliko.
Sami ste ga naredili? –Ja. Nekakšen nov hobi.
Hvala.
Seveda.
Oprostite. Nočem biti nesramen.
Bi ga lahko med pogovorom dali nekam drugam? –Seveda.
Ne, ne. Bom jaz. Oprostite.
Hvala. –Seveda.
Se razume.
Kako sta potovala do sem?
Pripeljala sva se z avtom. Bilo je v redu.
Sta se pripeljala ali …? –Sinoči sem priletel.
Danes popoldan se vračam.
V redu.
Se bosta nocoj peljala nazaj ali …?
Imava rezervirano sobo v hotelu, a verjetno ne bova ostala.
Gresta nazaj? –Tako je.
Hvala, da sta se strinjala, da se vsi skupaj srečamo.
Ni za kaj.
Cenim, da ste, vsi vi, pripotovali.
Vem, da ni enostavno priti sem. –Z veseljem smo prišli, Linda.
Ja.
In …
Za začetek bi rada povedala,
da obžalujeva nekatere stvari, ki sva jih rekla.
Ni treba obžalovati.
Želiva si, da ne bi tako zelo zaupala svojemu odvetniku.
Zdaj gre v resnici za to, da zaščitiva najinega sina.
Stevena.
Kako mu gre? –Zelo dobro. Hvala za vprašanje.
Zdaj sta v Baltimoru, blizu mene.
Pričakujeta fantka. –Krasno.
Hvala. In kako je Sophie?
Kako je vajina hči? –Ona …
V redu je. –Precej boljše.
V zadnjem letu je zelo napredovala.
Prijavlja se na fakultete za študij v jeseni.
To je čudovito. –Krasno. –Hvala.
To je odlično. –Ja.
Sta prinesla fotografije ali …? –Ja. Ja.
Rekli so, da bi jih bilo mogoče dobro deliti.
Gail, bi rada …?
Prinesla sem še druge stvari, da bi jih delila.
Ja, Kendra je omenila. Seveda. –Dobro.
Ne vem, če je to pravi čas za … –Ne, meni je prav.
Mogoče bi … –Ne. Strinjala sva se.
To je Sophie.
Čudovita je. –Mlada dama. –Ja, odrasla je.
Ja.
In to je …
Rada bi jih videla.
Prav.
To je Evan, star tri leta.
Kaj pa ima to? –Kako je ljubek.
To je eden tistih rolerjev … Povsod ga je potiskal.
In žogice so poskakovale in skakale ven.
Ja, spomnim se jih.
Ja.
Imaš njegovo sliko kot lovilca? Si jo prinesla?
Ja, imava jo.
Tukaj je.
Mislim, da je bil tu star 12 let. Mala liga.
Bil je dober športnik, ne? –Ja, res dober v vseh športih. –Poglej ga.
Rad je imel več stvari. Bil je …
Pel je v skupini, bil član Model UN, veliko stvari.
Predvsem pa dober športnik.
Hecna stvar je z opremo lovilca. Ni hotel igrati kot lovilec.
Samo oprema mu je bila všeč. –Oprema mu je bila všeč.
Ja.
Imava kakšno z vsemi skupaj? –Seveda. Veliko.
Morala sva jih natisnit. Danes nima nihče več fotografij, ne?
Lepo je nekaj držati v rokah. –To smo mi.
To je zadnji božič.
Ja, vedno smo se lepo oblekli.
Tukaj pravimo "sirov" in ne "sir". Nikoli nismo.
Mislila sta, da smo tako neumni, ker …
Trapasto.
Žal mi je.
V redu je. –Ja.
Ne, žal mi je. –Sem.
Mogoče bi morali …
Tudi jaz sem hotela deliti.
Ne, hotela sem deliti tudi naše, ampak …
Mučno je.
Res je.
Ljubica?
Hvala.
Žal mi je.
Če bi vama lahko
pokazala nekaj?
Ni nama treba.
Ne? –Ne, ne, ne.
Mogoče ni bila dobra ideja.
Ne, hočem.
Nekaj sem prinesla.
Lažje je. Niso fotografije.
Če vam je prav, Gail?
Seveda.
Torej, to je …
Ja.
To je ves čas nosil s seboj.
V petem ali šestem razredu, ne? –Ne, bil je mlajši.
Kaj gledam?
Rad je zbiral polže.
Enostavno so ga očarali.
In zbiral jih je v tem kozarcu.
Nosil jih je s seboj kamorkoli je šel.
Toda otrokom se je zdelo čudaško.
Bilo je. Malo.
Rad jih je imel.
Toda težko jih je bilo ohraniti.
Tako zelo ga je prizadelo.
Ko se polžja hišica razbije, je …
Tako se je nekega dne pojavil s tem.
Papirnati polži. Vidite?
Ja. –Tukaj so listi in cvet.
In mislim, da je to skala.
To je vrt za polže. –Točno.
In rekel je, "Tako ne bodo umrli."
Mislim, da je to zelo domiselno.
Ja, je.
Tako se mi je zdelo.
In ko sem imela svoje pomisleke …
Ste jih imeli?
Ne glede njegove občutljivosti.
Ja.
Čeprav sem bila v resnici vesela … –Da je našel rešitev.
Vedno je bil odločen najti rešitev.
Ja.
Bila sem vesela, da je bil tudi on.
Hvala.
Hvala za to delitev, Linda.
Hotela sem samo nekaj pokazati.
Torej gre vajini hčeri dobro? –Ja, dobro ji gre.
Ja, vse bo v redu z njo.
Veliko bolj je družabna, kot je bila.
V bistvu jo pogrešava. Pogosto je zunaj.
Hodi na zmenke. –Ne vem, če res … –Hodi na zmenke.
Torej je tako. Je …
Prihaja k sebi. –To je odlično.
Ja, zelo je napredovala.
Krasno.
Lindi ste omenili, da tudi sami napredujete,
v vaših pismih.
Terapevt?
Oprostite, delila sem z njim. –Samo omenila je.
Omenili ste, da ste našli nekoga, ki je zelo …
Ja, zelo koristna je bila. Res je.
Dobro.
Ja. Bila je …
Ona je velik razlog, zakaj sva tukaj.
Torej oba hodita k njej.
Ja, oba. –Ja.
In vzpodbudila naju je,
da se danes izraziva.
Ne da zaslišujeva, to je pomembno.
Da sva radovedna in ne obrambna.
Zlonamerna.
Rekla je "zlonamerna". –Ne obrambna?
Ne, če sva zlonamerna. –V redu. Oprosti.
Ni važno.
Bistvo je, da nisva tukaj, da bi vas napadala.
To sva obljubila.
Vendar sva čutila vse kar sva rekla.
Prav? Ne bova …
Ne bova se opravičevala za najina občutja.
Hvala za iskrenost. –Želiva poslušati.
In rada bi zacelila rane. –Seveda.
Veste, vaša pisma
so mi zelo veliko pomenila.
Celo tista ostra, Res sem …
Zelo sem hvaležna zanje.
Lahko rečeva, da sta naredila veliko dela. Ohranjala.
S tem ne mislim samo, kar sta naredila javno.
Občudovanja vredno je, kako sta se izpostavila.
Dejansko sva z Lindo vsa leta sledila vajinemu delu.
No, vse …
Ja, vse. Toda … –Hvala. Vendar
od tega nimam nobenega zadovoljstva.
Taka vrsta aktivizma je lahko zagrenjena.
Ja, lahko, čeprav mi ta beseda ni všeč.
Sicer ne bi vedel, kaj drugega naj sam s sabo.
Vaša vztrajnost je občudovanja vredna.
Hvala. A danes nismo tukaj zato, da bi govorili o tem.
Mislim, da ni nepomembno.
Ne verjamete, da kot država izpolnjujemo svoje obveznosti.
Citiral sem predsednika Obamo. Mislim, da ubijamo drug drugega.
Kar je res. –Se strinjam. Vendar je toliko dejavnikov, ki …
Ne gre za to, ali gre za eno ali drugo.
Ja, oprosti. –Kar povej.
Obljubil sem, da o tem danes ne bom govoril.
Ni nam treba. –Ne.
Lahko rečem samo,
da ne gre za to, ali je črno ali belo. To je laž.
To je njihovo odvračanje ali obramba.
"Ne glejte sem po orožju", "Poglejte tja po mentalnem zdravju".
Kot da obojega ni mogoče obravnavati. To je žaljivo.
Ja, lahko. A če bi se vaš otrok hotel poškodovati,
bi samo odstranili nevarne predmete iz hiše? Ne.
Hoteli bi mu pomagati. Ugotoviti, kaj je bilo narobe in to spremeniti.
Zakaj govorimo o tem?
Kaj?
Zakaj govorimo o tem? Nisem prišla poslušat tega.
Ja, v redu. Žal mi je.
Nisem imel namena žaliti.
Mislim le,
da prek krivde najdeva način za spremembo
in to bi rad izprašal.
Vse bi rad preveril, ker krivim sebe.
In tega ne morem spremeniti. –Kaj mislite s tem?
Ne morem … –Kaj ste mislili s tem, kar ste rekli?
Ne morem spremeniti tega, kar sem naredil.
Torej krivite sebe?
Sprašujem, če krivite sebe?
Ne, hočem vedeti. Nisem prišla sem, da bi govorila o politiki.
Hočem vedeti.
Nočeva zasliševati.
Lahko si prestavljam kako težko je živeti z njegovimi dejanji.
Je. –Toda najina izguba …
Samo povejte, prosim, kaj mislite s tem.
Ko govorite o krivdi z vaše strani,
želim vedeti na kaj se nanaša.
Ničesar ni, kar ni bilo zajeto že v izjavah.
Rada bi slišala. Zdaj.
Nikoli vas nisva tožila. Nikoli nisva sodelovala pri tem.
Mogoče je boljša pot, kot zasliševanje, da izvemo, česa se spominjamo. –Prav.
Povejte mi, česa se spominjate.
Povejte mi o svojem sinu.
Kaj bi radi vedeli? –Vse bi rada vedela. –Zakaj?
Zakaj hočem vedeti o vašem sinu? Ker je ubil mojega.
Kako daleč nazaj bi radi šli?
Do kamor hočete.
Ker vam lahko povem vse.
Vendar je še veliko več, česar nikoli ne bomo vedeli.
Vedno je bil sramežljiv. Celo kot majhen otrok.
Opazovala sva ga, vendar me ni skrbelo.
Videla sem stvari, ki jih nihče drug ni videl.
Z drugimi se ni lepo igral. Ne, da je bil zloben.
Zdelo se je, da preprosto ni vedel, kako.
Kasneje, ko je bil starejši, je hotel biti le zunaj.
Rad je bil na prostem.
To vem.
Mislim, da je bil sramežljiv, da je imel rad živali. Vse sem prebrala.
Kaj bi radi vedeli? –Zakaj ste bili zaskrbljeni?
Rekli ste, da vas ni skrbelo, toda kaj vas je prestrašilo?
Nikoli me kot otrok ni prestrašil.
Fotografije, ki jih imam, tiste, ki jih nočemo pogledati …
Ni mi jih treba videti, prav? –Nismo se … –Ni mi ga treba videti.
Seveda. –Rada bi vedela, kaj se je spremenilo.
Pri trinajstih letih je začel hodit na splet.
Ustvaril si je uporabniški račun.
Takrat niso bile nasilne igre. –To vem, ampak …
Bile so bolj fantazijske igre.
Ja, to vem. Vendar je bil to isti račun, ki ga je uporabljal kasneje.
Sprašujem le, kaj se je spremenilo? –Težko je na to odgovoriti.
Prosim, poskusite. –Ni samo ena stvar. –Potem povejte več kot eno stvar.
Gail. Ne delajmo na ta način.
Prav? –Ja.
V redu.
Prav imaš.
Žal mi je. –Ja. Samo …
Ne zaslišujeva. –Kaj potem počnete?
To rečem sočutno, kot najbolj morem.
Kaj počnemo?
Pravita, da želita ozdraveti. Vsi želimo.
Na tak način?
Želiva vedeti, zakaj.
Kako se je to zgodilo.
Kajne?
Mislim, midva …
To morava slišati.
Pri tem potrebujeva vajino pomoč.
Pripravljena sem pomagati.
Preselili smo se. To se je spremenilo.
Res je, a ne moreva biti prepričana, katere spremembe so najbolj vplivale nanj.
Nova šola z novim okoljem.
Težko je reči. –Hayden ni imel dobrih prijateljev,
s katerimi bi odraščal, kot verjetno vesta.
Toda po srednji šoli je bilo bolj pomembno in to je vplivalo nanj.
Veliko stvari se je spremenilo pri tisti starosti.
Imel sem novo službo. Steven se je prijavljal na fakultete.
Gledali smo na stroške šolanja, privatne šole.
Preselili smo se.
Stara hiša je imela več prostora. –Zunanjega. Toda kamor smo se preselili,
je bil precej večji dom.
To je res.
A prej smo imeli velik vrt za hišo.
Nova soseska je bila zelo prijetna. Samo bolj predmestna.
Parcele.
Ni bilo svobode, ki jo je bil vajen. –Bilo pa je lepo.
Ja, Richard.
V novi šoli mu je bilo zelo težko, še posebej v sedmem razredu. Ustrahovanje.
Zelo hudo je bilo. –Ja
In fanta sta bila nekaj let narazen.
Steven, ki je bil zelo uspešen v gimnaziji,
ni bil dosti v pomoč Haydenu v tistem času. Na žalost.
Včasih si želim, da bi si bila fanta bližje.
Bližje po letih, da bi lahko imela skupne prijatelje.
Nikoli nisva načrtovala ali pričakovala,
da bi imela še enega.
Mislim, da je bil osamljen.
Mislim, da je pogrešal stvari, kot so bile prej.
Takrat je začel preživljati več časa za računalnikom.
Igre, za katere sva mislila, da so kreativne.
V začetku sva ga vzpodbujala.
Lahko je izbiral. Lahko je bil karkoli je hotel biti.
In …
lahko sva ga slišala igrati z drugimi.
Smejal se je,
kar me je …
Oprostite.
In v šoli mu je šlo dobro.
Kar je bilo zmedeno in zavajajoče.
Vedno je imel dobre ocene. –Ja, vem.
Žal mi je. Samo … –Že v redu.
Nič nisva imela pri objavi njegovih ocen ali rezultatov. Nič od tega.
Ja, o ničemer nista govorila. –Rekel sem samo …
Zmotno sva mislila, da so njegove ocene znak, da je vse v redu.
To ni vse. –Je, Richard. Mislila sva, da edino to šteje.
Ni se vklopil. To boli.
Zaradi dobrih ocen nisva bila pozorna.
Zakaj v šoli niso nič rekli? –To je bila srednja šola. –Vem.
Ampak zakaj?
Šole ni skrbelo.
Bil je tih in dobro mu je šlo.
Ni zahteval pozornosti.
Bil pa je učitelj matematike v osmem razredu …
Linda.
Ne.
Hayden ga je imel rad.
Ne vem, kakšna je bila povezanost,
ali zakaj je bilo tako dobro.
Dal mu je občutek samozavesti, kadar je ni imel.
Želim si, da bi imela …
Kasneje, ko se je res mučil,
sem ga hotela prositi, če bi lahko govoril z njim.
Vendar je odšel na drugo šolo in nisem …
Prenehala sem ga iskati.
Oprostite. –Že v redu.
Zbadali so ga, ker je imel druge interese.
Mislim, da se je sramoval zaradi teh drugih interesov.
Drugačnost je videl kot pomanjkljivost.
Tega nisva vedela oz. ugotovila,
dokler ni kazal znakov depresije.
Se vam prej ni zdel žalosten?
Tih, ne žalosten.
Nasilen? –Ne, takrat ne.
Ko sva postala zaskrbljena, sva poiskala pomoč.
Kdaj je bilo to?
Njegov zdravstven karton je bil objavljen. –Poznava časovnico. Vse sva prebrala.
Rada bi … –Kaj točno?
To je bila njegova apatija.
Ko je Steven odšel na fakulteto,
je postal jezen zaradi najine pozornosti.
Kaj bi bilo s tem narobe?
Mislim, da je zameril najino skrb.
Niti dotakniti se ga nisva smela.
Sta takrat poiskala pomoč zanj?
Naposled.
Ni hotel … –Nikoli ni hotel.
Nazadnje sva ga prisilila v terapijo.
Nisva imela druge izbire. Prosil naju je, da nehava. Moledoval, da mu pustiva
biti normalen, ali da terapije ne potrebuje več.
Rekel je, da se zaradi seans ne počuti kot …
Kaj?
Kot človek.
To je rekel?
Terapevt je rekel, da mora nehati z osamitvijo.
Da to samo krepi njegova negativna pričakovanja.
Da čas na spletu ne krepi njegovih odnosov, samo bolj osamljen je.
Torej sta mu pustila, da neha? –Za nekaj časa.
In potem bi se stvari spremenile ali pa bi se nekaj zgodilo …
Kot cevna bomba. –… in še enkrat bi šli skozi to. Ja.
Ja. Seveda je to imelo posledice. –Posledice.
Takrat so bile. Bil je aretiran. –Nobenih posledic ni bilo.
Vem, kako je to slišati, toda bila sva obupana.
Vse sva poskusila.
Je bil zdravnik dovolj dober? Bo predpisal prava zdravila? Kako je z zavarovanjem?
Seveda bi vse plačala, toda bilo je drago.
Pravim samo, da je bila to realnost, kako je bilo.
Kako travmatično.
Tudi z vsemi strokovnimi nasveti
sva navsezadnje morala sama sprejeti odločitve.
Neprestano sva se trudila.
Lahko vidita. –Res je.
Nobenih novih informacij ni o njegovi kazenski ali zdravstveni evidenci.
Do vsega imata dostop.
Zakaj nista povedala v šoli? To je bila gimnazija.
Ni nama bilo treba.
Šele začel je tam in … –Kaj?
Nisem želela, da bi se to slabo odražalo na njem.
Če bi mislila, da je nevaren …
Žal mi je.
Dokler je zaključeval program, so poročila … –Program je bil burka.
Delali so napake. Spregledali so stvari. Vsi smo jih.
Lagal je.
Kaj?
Sta vedela za to?
Sumila sem, da se je zadrževal.
Nikoli pa nisem mogla verjeti …
Ker o tem nisva javno govorila, je videti, da sva stvari skrivala.
Niso skrivnosti tiste, zaradi česar sem dvomila.
Ali dejstva. Gre za …
Vedenje.
Starševska intuicija.
To čutiš. Moralo bi vas boleti.
Saj je. In poiskala sva mu pomoč.
Nisva vedela.
In vse kar se je zgodilo v nadaljevanju, tožbe, mediji,
sovraštvo, ki je preplavilo naša življenja.
Na nič od tega nisva bila pripravljena.
Samo trudila sva se preživeti. Zakaj nisva spregovorila?
Ker nisem imel odgovorov.
Zakaj ne bi pomagal preprečiti, da bi se to ponovilo? Ker ne vem kako.
Zato ste bili tiho.
Niste imeli odgovorov. Nobene ideje.
Razumite, da dokler niso bila izkoriščena sredstva civilnega prava,
so nama redko dovolili spregovoriti. Celo opravičila so morala biti napisana.
Linda ni mogla v podporno skupino materam, ker so se bali, da bo ogrozila druge ženske.
Ogrozila? –Da bodo zaslišane.
Tega nisem vedela.
Veliko tega, kar se je zgodilo pozneje, je bilo narobe.
Zdaj vemo, da je bilo narejenih veliko napak.
Že od samega začetka. Institucionalno, pravno, vse.
Vendar nisva tožila.
In tudi ne bova.
Za danes sva podpisala vse tiste odstopne izjave.
Ničesar nisva hotela.
Samo Evana sva želela nazaj.
Ja. In to ni bilo mogoče.
Če pogledava nazaj, bi stvari naredila drugače.
Tudi pristojni organi bi morali. Šlo je za malomarnost.
To je bila osnova za vse poravnave.
Kje je vaše obžalovanje?
Samo to bi rada videla. Kajne?
Kje je vaše obžalovanje?
Vse obžalujem.
Zgodil se je najslabši izid, ki si ga je mogoče zamisliti.
Vsaka sprememba, ki bi jo naredil, bi prinesla drugačen izid. Vse obžalujem.
Kako ste lahko tako hladni? –Kakšen pa naj bom?
Ne vem, ampak način, kako lahko o tem govorite je tako …
Odločila sva se proti tožbi.
Kar pa ne pomeni, da nočeva
videti vajine bolečine.
Rada bi vaju kaznovala.
Videla, kako trpita.
Kot vsi drugi. –Kot vsi drugi. –Kot vi. –Ja, kot jaz, kot midva.
Kot najina hči, ki ne spi.
Jay!
Prav.
V redu.
Imel je tega fanta, ki je naredil cevno bombo,
cevno bombo.
Bil je aretiran in poslan v ta program. –Bala sem se.
Kaj?
Bala sva se, Richard.
Bala sva se.
Jaz sem se bala.
Res?
Ja.
Povedal nama je preden je naredil samomor.
Samo na tistem testu je omenil misli na samomor.
Bala sva se.
A sem skušal videti najboljši možni izid.
Takrat bi morala ukrepati. –Zdaj … –Morala bi.
Seveda zdaj, ampak kaj?
Nisem mogel sprejeti, da bo zavrgel svojo prihodnost zaradi doma narejene bombe.
Od kod mu zanimanje za bombe? Vaju ni nič presenetilo?
Ja. –Nisva vedela. Kjerkoli. Bila sva presenečena, šokirana …
Rekel je, da je prebral na spletu. Da se je dolgočasil in se s tem zamotil.
"Nisem edini." - Kaj? –Ja, to je rekel.
Ko jo je naredil, je mislil, da mu jo bo uspelo onesposobiti.
Šel je nazaj v gozd.
Kjer smo prej živeli. –Nikogar ni bilo blizu.
Ni je skušal …
Ni …
Upala sva, da je bilo tako kot je rekel, da je bilo.
Kasneje, ko sva v njegovi sobi našla več načrtov,
je rekel, da je v orožarskem inženirstvu dober denar
za delo v obrambnem ministrstvu. To je bil odgovor. –Tega niste mogli verjeti.
Nič nisva vedela o tem. –Po vsem tem. Ne.
Kako ste mogli to verjeti? –Ker sem hotel verjeti.
Pogovarjal se je z mano.
Ja.
Mislil sem, da mi je zaupal.
Zdaj vem, da so bile določene stvari, ki mi jih je povedal,
namerna prevara.
Da bi ga pustil pri miru.
Res sva mislila, da je obrnil stvari na bolje.
Imeli smo načrte za poletje.
Za fakulteto.
Rekli so nama, da enkrat …
Oprostite.
Ko se nekdo odloča o svoji usodi,
najde nekakšno zadovoljstvo.
Lahko deluje celo evforično.
Tiste zadnje mesece smo bili srečni.
Opustil je morilske misli.
Terapevt je rekel, da je to normalno. –Normalno? –Da so mladi ljudje jezni.
Zakaj sploh spraševati, če se odločite ignorirati?
Vaš sosed je klical policijo.
Klical je naju, ne policijo. Kakšno leto pred tem.
Bila je huda noč.
Skušala sva ga pomiriti, zmanjšati vse, kar ga je težilo.
Mislim, da je na koncu morda le še okrepilo njegova čustva.
Lahko je bil zastrašujoč. –Zlahka bi postal razdražljiv.
Razdražen zaradi stvari, ki jih ni razumel. In to bi ga … –Spravilo v zadrego. –Ja.
Vedno mu je bilo težko prositi za pomoč.
Navsezadnje
je povsem nehal prositi.
Mogoče so bila moja pričakovanja za njega prevelika.
Potem sem to pustil, da ga ne bi nadlegoval.
Potem pa …
sem enostavno pustil njega.
Naredil sem obračun sam s sabo.
Ni je kritike, ki je ne bi slišal ali si jo naložil sam sebi.
Nisva bila ravnodušna, kot ste rekli. –Kaj?
Brezbrižna. –Nista spregovorila.
Podala sva izjavo. –To je nakladanje.
"Misli in molitve." To je to?
Ko sva prosila za zasebnost, sva bila obtožena, da prikrivava.
Nista si zaslužila zasebnosti. Nista je vredna.
Morala bi spregovoriti. –Kaj naj bi rekla?
Sprašujem vas. Kaj naj bi rekla? –Ne vem. Rekli ste …
Sprašujem vas, kaj naj bi rekla?
Da je takrat, ko se je zgodilo, delček vas vedel. –Ne.
Kaj naj bi rekla?
Da takrat, ko se je zgodilo, delček vas ni bil presenečen.
Bila sva presenečena.
Nisva vedela, kaj se je zgodilo. Še danes ne vem.
Ko sem iz službe prišla domov, je zvonil telefon.
Njegov prijatelj je poklical,
da bi videl, če je doma.
Rekla sem: "Kaj nista oba v šoli?"
Nisem …
Rekel je, da cel dan ni videl Haydna.
Da se je nekaj zgodilo. Nekaj se je dogajalo.
Nisem vedela.
Celo ko sem prižgala televizijo ne.
Videla sem šolo z vrha.
Jaz …
… o čem naj bi govoril?
Nisva vedela.
Njegov prijatelj.
To je bil Alex. Kajne? –Ja. –Ja. Kdo je vedel.
Ne. Sumil je. –Zaradi očetovih pušk.
Ni vedel, da jih je Hayden vzel.
Hotel vas je prositi, da pogledate. Torej je moral pomisliti …
Zato ker se je zgodilo.
Bil je tam. Nihče od nas še ni vedel.
Rekel je, da poglejte v njegovi sobi. V omari. –Ja, bil je Alex.
Rekel je, da ne odgovarja na telefon in da ga ni nihče videl. Če lahko preverim.
Ja. Nisem razumela kaj iščem.
Mislila sem, da mi bo povedal.
Kar naprej je jokal in govoril "Žal mi je."
Mislila sem, da je on kaj naredil. –Vsi smo.
Nismo vedeli, da je imela Alexova družina orožje ali da ga je Hayden uporabil.
Vse to smo izvedeli kasneje.
Kje ste bili, ko …?
V službi.
Nisem bil na tekočem z dogodki.
Očitno.
Prijatelj, sodelavec me je poklical iz pisarne.
Televizija je bila prižgana … –Čakajte. Dovolj.
Nočeva slišati. Ni nama treba poslušati tega.
Hočeva le vedeti, zakaj niste nič naredili, zakaj niste nič rekli.
Jaz hočem.
Kaj? –Hočem slišati.
V čem je smisel? Zakaj? –Vem. Hočem slišati.
Poklicala sem te. –Ja, a je bilo …
Težko nama je bilo govoriti. –Poskušala sem, pa nisem mogla.
Lahko bi rekel, da sem se bal najhujšega.
Nisem pa …
Rekla si, "Ni ga bilo tukaj."
Njegova soba je bila …
Postelja je bila postlana.
Na njegovi blazini je bila ta beležka.
Nikoli je še nisem videla.
Bila je obrabljena in označena.
Tako zelo sem se bala.
Tam je morala biti cel dan, celo noč.
Nisem še vedel, kaj je videla.
Samo domov sem hotel. In v nekem trenutku sem pomislil,
"Zakaj grem domov? Moral bi iti v šolo."
Potem me je klicala sestra.
Ves čas mi je govorila naj ustavim.
Rekel sem ji, da ne bom nehal voziti
in potem sva oba jokala.
Tako da …
Ne spomnim se.
Zavil sem v našo ulico, saj sem bil tja namenjen in …
Toda bil sem prepozen.
Na stotine ljudi, vsi v črnem.
Tako nenadoma in helikopterji …
Nisem mogel do hiše, zato sem stopil iz avta.
Še vedno ne vem, kdo ga je premaknil.
Ločili so naju in počakati sem moral zunaj,
dokler so preiskovali hišo.
Zadržali so me za hišo.
Neprestano sem govoril, da je napaka …
Nek mlad policist me je opazoval,
da si ne bi, to sem izvedela kasneje, škodovala.
Končno sem rekla,
"Je moj sin mrtev?"
In rekel je,
ne neprijazno,
"Ja.
"Toda to je vse, kar vam lahko povem."
Kot bi …
Ni bilo prav, da so naju ločili.
Bilo je narobe.
Res je, Richard.
Ni jim bilo treba.
Ves čas sem prosil, zahteval, da vidim svojo ženo.
Moledoval sem, Linda.
Ni najina krivda, Richard.
Bilo je narobe.
Bilo je.
Velikokrat sem si želela, da bi ubil tudi mene. A naju je imel rad.
Povedal nama je.
Rekel je, da mu je žal za to, skozi kar naju bo spravil.
V svoji beležki.
Uničil vama je življenje.
Vsa naša življenja.
Res je. Toda ljubezen, ki smo jo imeli,
je bila resnična!
Resnica je, da sva verjela, da sva bila dobra starša.
In na nek grozen,
zmeden način, to še vedno verjameva.
Ali ni huje, da sem mislila, da sem dobra mama?
Rada imam svoja otroka.
Drugi starši … Nisem bila tako drugačna. Kako sem lahko delala drugače?
To naredi …
Zelo težko je še karkoli verjeti.
Vzgojila sem morilca.
In včasih …
Ne vem, če še vedno žalujem ali če sploh sem kdaj zares.
Obred je bil skriven.
Nobene lokalna cerkev ni hotela obeležiti spomina nanj.
Richard je moral prositi, da pokoplje svojega sina.
In ko sva končno našla prostor,
me je bilo tako zelo sram.
Njihova prijaznost …
Morala bi pripovedovati zgodbe. Midva sva skrivala.
Mnogi najini prijatelji niso vedeli, kaj bi rekli. Niso prišli. –Ne.
Prišli so ožji sorodniki, dobri prijatelji.
Spomnim se, da sem gledala na uro.
Bila sva tako zelo obremenjena s krivdo.
Najina finančna situacija je bila obupna.
Žalovanje se je zdelo kot nekaj nedosegljivega.
Nisem ga ustavila, ker nisem vedela.
In ničesar nisem rekla, ker nisem vedela kaj reči.
In žal mi je.
Nikoli nisem mislila, da imam kaj dobrega povedati.
Tudi jaz želim odgovore.
Uskladiti moram
njegova dejanja z otrokom, ki sem ga vzgojila in imela rada.
Mogoče ni nobenih odgovorov.
In mogoče sva zadnja, ki bi znala odgovoriti.
"Poznamo sovraštvo."
Starši Joyja Murphyja so to govorili. Se spomniš njihove cerkve?
"Ni nam treba vedeti, zakaj sovraštvo, saj poznamo sovraštvo,"
ali neka podobna neumnost.
Je to za nas?
Gotovo bo v redu. –Bi še kdo?
Ne, hvala. –Ne morem dihati v tej sobi.
Tisto cerkveno gibanje kasneje me je tako razjezilo.
Kaj? Hudič? Res?
Brezsmiselno.
Zaupajte katoliški cerkvi, da se bo domislila najbolj poraznega odziva.
Oprosti.
To je anglikanska cerkev.
V redu. Ne vem …
Kristjan sem. Nisem veren.
Tukaj reciklirajo ali …? –Kar pusti.
Sprva so vsaj sprejeli.
Vsaj razumeli so …
Ne vem.
Ampak za nas ostale, ki potrebujemo razlog,
moramo pogledati, kaj je bil.
Vedela sva, da je v težavah, samo ne česa je zmožen.
Verjamem. Nista
Sprašujem, ker
nam je psihiater kasneje povedal, da naj ne bi delil svojih težav.
Da jih verjetno ni mogel.
Mislila sva, da jih bo mogoče s prijatelji. Prosila sva ga.
Končno je spet našel prijatelje, v gimnaziji. Našel je dobro skupino.
Dobro skupino?
Alexa, ki mu je pokazal, kje imajo doma puške?
Hayden je ukradel te puške. Drugi nimajo nič s tem.
Skupina, ki je šla na strelišče,
ki so dan in noč sedeli skupaj in igrali Call of Duty.
To je video igrica. To so simulacije.
Kolikokrat je šel na strelišče? –Samo dvakrat. –Ne, da bi vedela.
Ni vam treba več nadaljevati s temi igricami.
Če mi dovolite, da dokončam obravnavanje vašega stališča.
Pravim samo, da je bil ob koncu svojega življenja,
karkoli se je dogajalo v notranjosti,
priljubljen v svojem krogu. –Seveda.
Toda govorim o nečem drugem. –In jaz samo pravim,
da nisva mogla vedeti kako osamljen je bil, ker je bil priljubljen.
To ni pravi izraz, vem.
Nisva mogli vedeti, kakšna je stopnja intimnosti v njegovem družabnem življenju.
Bila sva le vesela zanj, da je imel družabno življenje. –V redu.
Ta izolacija … –Toda v gimnaziji so ga ustrahovali.
Ne njegovi prijatelji. –Pa vendar.
Vsi so povedali policiji, kako pogosto je govoril o ubijanju določenih učencev.
Vsi so tako govorili. Njegovi prijatelji so doživeli veliko ustrahovanja.
Dobro, to me ne briga.
Oprostite. Če bi lahko to razčistil.
Ta izolacija,
čeprav s prijatelji, ta odmaknjenost,
včasih kaže na pomanjkanje čustev, empatije.
Zdaj temu dodajte tisoče ur interneta in nobenega pravega človeškega stika.
Tako je razložil psihiater. –Razumeva psihologijo.
Potem verjetno veste za študije z uporabo skeniranja možganov,
kjer pravijo, da lahko vidijo odziv ali pomanjkanje odziva v možganih.
Pravzaprav je manj povezav,
manj snovi v sprednjem korteksu in amigdalu.
Jay … –Ne, prosim. Samo …
Sta že slišala za zrcalne nevrone? –Jay, nismo usposobljeni.
Nisem strokovnjak, prav, vendar skušam … Mislim …
Lahko bi bilo koristno. Ne vem, osnovna ideja.
Če bi lahko videli, bi lahko nekaj predvideli.
Zdravniki bi lahko s temi preiskavami, kaj lahko pokažejo … –Vem.
Kažejo določene slike ali besede, ki bi morale ustvariti odziv,
čustvo ali občutek, ampak ne pokažejo.
Točno. In ljudje z diagnozo psihopatije …
Moj sin je bil sočuten.
Zelo veliko je čutil.
Mogoče res. Morda niste vedeli, kaj čuti. Mogoče je skrival.
Moj sin ni bil psihopat.
Strašno je trpel. –Mogoče neozdravljivo, kajne?
Je sploh kakšna reč delovala?
Koliko zdravil, droge? Če je v strukturi možganov,
potem ni samo patološko, je psihološko. –Razumem, kaj hočete povedati.
Torej ne gre za gimnazijo, srednjo šolo, selitev, karkoli.
Za njega gre.
Se spominjate Evana kot dojenčka?
Jaz vsak dan čutim Haydna kot svojega dojenčka.
Njegovo nemoč.
Njegov jok, potem njegov nasmeh.
Ne verjamem temu, kar pravite. –Linda, nekaj se je moralo zgoditi.
Nobene zlorabe ni bilo. –Ne samo zloraba.
Zapostavljanje? Bila sva prisotna, kolikor se je dalo.
In včasih ne moreš biti. To vem.
Popraviti moramo njihovo smer, kadar jih imamo.
Nama je spodletelo. To vem.
Vse sem naredil, da bi skušal to popraviti.
In vse bi dal, če bi lahko bil tam z njim.
Bili ste tam. –Če bi bil vedel.
Mogoče se nihče ni mogel prebiti. Mogoče ni bil sposoben … –Ne!
Bipolarna motnja, depresija, manija, HMPP,
možna shizoafektivna motnja.
Nič od tega ni psihopatija. Ne veste o čem govorite.
Če vzamete zdravstveno kartoteko s kazenskim poročilom,
končno imamo celotno poročilo,
ne bi morali pretehtati dokaze, dejstva o tem, kaj je storil,
s svojim osebnim odnosom do njega?
To je postal.
Ni bil vedno takšen.
Lahko sledite, kako daleč nazaj je, ko je začel načrtovati.
Lahko sledimo njegovim korakom.
Mislim, da časovnica ne dokazuje ničesar o njegovem duševnem stanju.
Kako lahko to rečete? –Ne zanikava njegovih dejanj ali kaj je postal.
Ne morem si pomagati, da ne bi slišal, da krivite ne nenormalnega otroka.
Bil je moj sin.
Ne morem izbrisati svojih občutkov iz naše preteklosti ali zapisov o njem.
Ne pričakujem tega. Pravim, da je to, kar je storil, njegova sposobnost moriti,
verjetno bilo že dolgo prisotno preden bi kdorkoli vedel.
Mislite, da lahko eno besedo prilepite k nečemu, da bi razumeli?
Da bi vas pomirilo?
Ne bom je rekel. Ne verjamem v to.
Ni preprosto. Je vse tisto, česar ne morete videti.
Pustilo ga je nemočnega. Bil je nebogljen.
Naša naloga je pomagati.
To je naša naloga.
Na neki točki ni važno, če vidite ali ne vidite znakov.
Še vedno je naša dolžnost. –Rekel sem, da mi je spodletelo.
Mogoče niste vedeli s kom imate opravka.
Poročilo govori samo zase.
Takrat je bil že odsoten. –Mislim na premišljene odločitve.
Ni ciljal. –Kaj?
Kaj? –V čem je razlika? –Tako naj bi rekel.
Kaj je tu boljšega? Kaj mislite s tem, da ni ciljal?
Nikogar od njih ni poznal. –Bila je njegova šola. Njegovi sošolci.
Nikoli ni bil v tistem razredu. –Hotel jih je ubiti.
Ti učenci niso bili v njegovem razredu.
Evan … –Nikar.
Pravim samo … –Nikar.
Ni jih poznal.
Hotel je, da trpijo. –Jay.
Ampak ne … –Kaj?
Namenoma? Ste to hoteli reči?
Ni iskal posameznika, da bi trpel.
No, moj sin je trpel.
Evan je zelo trpel in pustil ga je trpeti.
Obema se opravičujem. Vem, kaj se je zgodilo.
Čakajta. –Ne, ne veste.
Naredil je najbolj grozno stvar, kar sem jih kdaj poznal. Poznam poročilo.
Ne! Ne veste, kako je moj sin umrl!
Bog.
V Evanov razred je prišel ob 13:29.
V sredino miz je vrgel bombo.
Začel je streljati. Tam je stal pol minute.
Lahko bi jih vse ubil. Odločil se je, da jih ne bo.
Opazoval jih je.
Videli so kako jih gleda.
Vedel je, da je bil Evan živ.
Točno je vedel, kdo je bil živ in kdo mrtev, ko je odšel.
Nismo mogli videti v učilnico. –Ne. Trpel je.
Šest minut.
Šest minut kasneje
pride nazaj, vaš sin, vrača se po svojih stopinjah. Spet je na hodniku.
Ob 13:35 se je vrnil dokončat.
In Evan je tam.
Zadnji strel ob 13:36
gre v sinov …
vrat.
V njegovo arterijo. –Jay … –Ne.
Šest minut.
Bil je živ. Poskušal je pobegniti.
Krvave sledi kažejo, kam je poskušal … –Jay, prosim nehaj. –Ne!
Vrnil se je. Bil je metodičen.
Iskal je.
In Evan …
… je bil še živ. –Vem.
Ne veste!
Jaz vem!
Jaz vem.
Proge
na tleh.
Kako se je plazil.
Poznam rane,
v kakšnem zaporedju.
Kako se je boril.
In kako je umrl.
Ne.
Umrl je.
Prosim, nehaj.
Caroline, Jonathan, in Tory so bili takoj ubiti v eksploziji.
Daniel, ustreljen trikrat,
dvakrat v pljuča, enkrat v srce.
Umrl je sede za svojo mizo.
Juliana,
dvakrat ustreljena v nogo, enkrat v koleno, enkrat v stegno,
v stegensko arterijo.
Kaj delaš?
Izgubila je vid zaradi stekla v očeh.
Poskušala se je odplaziti iz razreda.
Umrla je, preden je našla pot. –V redu.
Vanessa, ustreljena štirikrat,
dvakrat v trebuh, dvakrat v glavo.
Razumeva, veste.
Žrtve in ranjeni.
Žal mi je.
Vendar vem.
Vse poznam.
Poznam Evana, njegovo zgodbo tistega dne.
In poznam Haydenovo.
Res je šel nazaj.
Šel je v knjižnico, kjer je hotel umreti.
Povedal nama je, napisal v svoji beležki.
"Tam me boste našli, kjer je mir zame."
Kjer,
spoštljivo,
je bil zadnji strel ob 13:41.
V knjižnici.
Ljudje so videli. Otroci so videli.
Christopher … –Ustreljen v glavo.
Vem.
Moj sin.
Ustreljen v obraz,
se skriva pod mizo in prosi za življenje.
Tako so rekli.
To ni čustvo.
To je sovraštvo.
Neprisebnost? Sovraštvo? Bes?
Obupanost? –Ne, ne.
Apatija, ravnodušnost.
Hladno, brezčutno. –Zlobno?
Bi radi rekli?
Ker jaz …
ne bom.
Ne bom.
Saj ni važno.
Šla sva v šolo. Sta to vedela?
Šlo naj bi za družine žrtev,
in Hayden se ne bi štel za žrtev.
Zato sva se borila za to.
Videla sva škodo.
Okna, črne madeže.
Videla sva njegovo sovraštvo.
Črte. –Kaj je naredil. Kaj?
Črte ali trak.
Obrisi otrok.
Gospoda Moore.
Trupla. Ja.
Bil sem …
Nisem vedel, da so vama dovolili.
Obdržali so v tajnosti.
Niso želeli … –Še več ogorčenja.
Svet je žaloval za desetimi.
Midva sva žalovala za enajstimi.
Ni bilo spominske svečanosti za 11.
Nobenih koncertov, kjer bi prebrali enajst imen in razumel sem,
toda tudi iz tega ne bi bil izključen.
Škoda, čeprav …
Kako zelo …
je trpel.
Bolečina ga je pripeljala do tega.
Nisem želel še enega otroka.
Toda …
ko je bil enkrat rojen,
sem imel Haydna zelo rad.
Mogoče …
Mogoče se nikoli ne bi smel roditi.
Ne.
Ne bi smela iti v šolo.
Spomnim se samo
strašnega občutka groze,
samo groze nad tem, kar je naredil moj fant.
In potem dolg, ozek okvir začrtan v preprogi.
Povsem sam.
Vedel sem, da je on.
Ne zaradi tega, kje je bil ali …
Enostavno sem vedela, da je bil on.
Tudi jaz sem prepoznal Evana.
Ne zaradi črt.
Po številki.
Številčna oznaka za poročilo.
Ja.
Bil je številka ena.
Verjetno so ga prvega našli.
Bil je …
Bil je moj …
Bilo je hudo.
Bilo je.
Ampak veste,
in prosim oprostite,
počutila sem se tako kot vi ostali.
Eden od staršev je rekel, ne spomnim se kdo,
je kmalu rekel na zloben način, mišljeno je bilo zlobno,
da sta bila najbolj osamljena človeka na svetu.
Kot da bi bila to pravica. Kot da …
Saj sva bila.
Še vedno dobivam pošto.
Nekatere sovražne, nekatere sočutne.
Večinoma samo neprijetne.
Ne morem reči, da razumem namen tega.
Spominja me le na to, kar je naredil.
Poskušala sem
obnoviti spomin na to, kdo je bil.
In to moram narediti.
Razumete?
Rekli ste, da je uničil naša življenja.
Ja, je.
In čeprav vem, da bi bil svet boljši
brez njega,
tega ne morem reči zase. –Ljubi bog.
Žal mi je. Vem, da je …
Ne. –Tega ne bi smela reči.
Samo …
Mislila sem, da moram verjeti,
da je bilo sinovo življenje brez pomena
zaradi tega, kar je naredil pred je umrl.
Toda tega mi ni treba verjeti, kajne?
Ali pa vam je to težko slišati?
Verjetno.
Ja, je.
Toda ne bom vam povedal, kako ohraniti sina.
Ne.
Ne, ne vem.
Ja, hudo je. Toda …
Mislim …
Mislim, da je prav. Ne vem.
V redu je. Nikoli ne bi pričakovala, da boste tako čutili.
Ne, ne. To ni to.
Ne gre za vašega sina.
Ni
on tisti.
Je …
vrednost.
Gre za njihovo vrednost.
Glejte …
Obljubila sem mu.
Da ne morem obdržati …
Ljubica. –Ne, prosim.
Kaj ste mu obljubili?
Obljubila sem mu,
da bo njegovo življenje nekaj pomenilo,
da ne bi bilo zaman.
Da se bodo zaradi njega, vseh njih,
stvari spremenile.
Toda nič se ni spremenilo. Nič.
Edina razlika je, da so odšli.
Še vedno je to vse, kar slišim. Od vseh staršev.
Zadnji izmed nas v tistem gasilskem domu,
najbolj osamljeni ljudje na svetu, sprašujemo,
"Kaj mislite s tem, da so odšli?
"Šli kam?
"Kam so odšli?"
Govorite o vrednosti, njihova življenja imajo vrednost,
in to je vse kar hočem, da nekaj pomeni.
Hočem, da se spremeni.
Zakaj bi se moralo spremeniti? –Kaj?
Mi lahko poveste zgodbo o Evanu?
Kaj?
Prosim. Mi lahko poveste zgodbo o njem?
Zdaj?
Ja.
Jay? Ne vem. Tako veliko jih je.
Ni važno. Samo ne mislite na to.
Samo eno mi povejte. –Jay?
Ne, pridi … –V redu je, ljubica.
Daj. –Ne, pridi sem. Pridi sem. –V redu.
Pridi. –V redu.
Naj pomislim.
Star je 12 let, mislim.
Star je 12 let.
Šesti razred?
Ne vem. Mlad je in …
Jesen je.
S prijatelji igra nogomet v parku,
blizu naše hiše.
Običajno se je igral v parku blizu naše hiše.
Ob nedeljah.
Le nekaj ulic od našega doma.
Toda namenjeni smo bili na večerjo.
Jayjevi starši so bili na obisku.
Zato sem mu rekla, "Ne umaži se preveč,
"ker moramo ob petih od doma."
On pa je rekel, "Mami, bolj ko si umazan, boljši si.
"Tako prepoznaš najboljšega igralca v ekipi.
"Oni so tisti s travo in madeži na svojih majicah."
In jaz sem rekla …
Bil je tako smešen.
Rekla sem,
"Ali ni tako, da se dobrih igralcev ne sme lotiti, da toliko padajo po tleh?"
"Ne, mami,
"bolj ko si umazan, boljši si."
"Prav."
Takšen je bil glede vsega.
tako močno mnenje,
tudi če ni vedel, o čem govori.
Hvala.
Ura je torej pet ali pa bo kmalu.
Ura je skoraj pet, njega pa še vedno ni.
Ravno se pripravljam, da grem tja in ga zgrabim
in privlečem nazaj,
ko pride Sophie skozi vrata.
Takrat je povsod sledila Evanu.
Rada je gledala, kako se fantje igrajo in norčujejo.
Tako pridrvi in pravi,
"Mami!
"Mojbog. Mami, poglej Evana."
Zato pridem okrog vogala in ga zagledam,
blatnega od glave do nog.
Bilo je noro. –Ja.
Kot bi se premazal z blatom. Kot blatna kopel.
Bilo je brezupno.
Izgubila sem živce.
"Evan. Kaj si naredil?"
Bil je popolnoma ravnodušen. –Ja. Kajne?
Igral je hladnokrvneža.
"Mami, povedal sem ti, najboljši igralci so najbolj umazani."
Bil je …
Veste?
Bila sem tako jezna.
Potem pa sem se smejala.
Objemala sem ga.
In umazanija,
trava,
ta njegov vonj,
mokro listje,
njegova otroškost.
Čutila sem toliko življenja.
Takšnega sva pustila na večerjo. –Umil si je obraz. –Ja, vseeno …
Bil je tako ponosen.
To je pomenilo njegovo življenje.
Naj počiva.
Evanu ni treba spremeniti sveta.
Toda še vedno ga pogrešam.
Se spomnite, kaj ste mi napisali?
Preveč sem vam napisala.
Napisali ste,
"Želim si, da bi poznali mojega sina.
"Da bi poznali njegovo ime."
Ja.
Imate vi zgodbo?
Bog.
Vse.
Samo ohranimo jih. Prav?
Jay.
Ja?
Mislim, da moram …
Kaj?
Mislim, da sem pripravljena.
Prav.
Moram vam povedati …
Tako močno sem si želela
da bi bili zgled ali kaznovani.
Sem sem prišla s to željo.
Toda nekaj je umrlo v nas, v vseh nas.
Bojim se,
da to, kar sem želela, kar sem potrebovala,
ni tisto, kar sem mislila.
Kaj ste mislili?
Da ga bom izgubila, če vam bom odpustila.
Ne.
Ja.
Mogoče sem samo morala biti z vami.
Ker zdaj vem.
Odpuščam vam.
Res.
Moram. Odpuščam vam.
In moram vam povedati …
Moram vam povedati …
Odpuščam tudi Haydenu
za to, kar je storil, da je vzel življenje mojemu otroku.
Ker v svojem srcu vem, da je bil izgubljen.
Zato mu odpuščam.
Ker tako ne morem več živeti.
Ljubica. –Ne, ne morem. Ne moreva.
Ne spiva. Ne dihava.
Ne vidiva se več, pa si to želim. Želim si.
Prav? –Ja.
Ker tega ne zmorem več. Ne morem.
To ni on. Ni.
Je samo ta obupna bolečina
z željo po drugačni preteklosti,
in ne morem več dovoliti, da nadzira moje življenje,
sicer se bojim, da ga nikoli več ne bom videla.
Moram ga.
Vem, da ga bom. Vem, da ga bom videla.
Vem, da ga bom lahko objela, če bom lahko odpustila.
Če bom lahko spet ljubila.
Zato odpuščam.
Odpuščam.
Mogoče je tako prav.
Ta trenutek tišine.
Mogoče je to pravi način za slovo.
Ja.
To mi je všeč.
Bi hotela …?
Mogoče bi lahko …?
Ja.
Torej …
Upam, da sva lahko pomagala.
Hvala.
Mislim … Je to to?
Mislim, da ja. Izčrpana sem.
Verjetno …
Vedno lahko spet govorimo.
Seveda. –Prav? –Seveda.
Hvala, da sta prinesla fotografije. –Malenkost. Hvala vam.
Hvala za rože.
Ni za kaj. –Bosta lahko potovala z njimi?
Ne bi hotel … –Znašla se bova.
Ja, seveda.
Mogoče Kendra lahko priskrbi kakšno škatlo.
Žal mi je. Morala bi pomisliti na to.
Ne, ne. Kar tako jih lahko neseva, ne?
Ja. Mogoče pa lahko ženska, ki dela tukaj, kaj najde.
Mislim, da je nisem srečal. Grem pogledat.
Ne vem, kaj sem mislila. Oprostite.
Res neumno. –Dobro je.
Bi kdo … Bi vodo za na pot?
V redu sem, hvala.
Imajo kavo.
Bi kavo? –Ne - V redu.
Grem pogledat, če mu lahko kaj pomagam.
Seveda.
Se vidimo zunaj. –Ja. –V redu.
Zdravo, Linda. –Pozdravljena.
Bi šla? –Ja.
Takoj pridem.
Imate časopis?
Prosim, ne obremenjujte se.
Oprostite. Morala bi pomisliti na to.
Nove pesmarice so prinesli v škatli. –Ja, odlična ideja.
Hvala. –Seveda.
Grem še dol pogledat, če najdem kaj drugega.
Hvala vama. V redu.
Torej … –Čakava še na … –Ja.
Obema hvala in seveda Kendri. –Bilo mi je v zadovoljstvo.
Če nimate nič proti, iti moram.
Seveda.
Linda, res se moram vrniti –V redu.
Lahko grem sam, če ti … –Ne, ne, lahko …
Lahko grem s tabo. –Prav. –Prej sva prišla skupaj.
Bilo je …
Prosim, pazita nase. –Hvala. –Tudi vi, Richard.
Bova ostala, ne? –Ja.
Vedno sva tu. Mislim …
Ostanimo v stikih.
Dobro.
Lepo vaju je spet videti.
Pazita nase.
Lažje bi bilo, če prideta sem dol, mogoče z rožami?
Ja, seveda. Dobra ideja.
Mislim, da bi ta znala biti prava.
Če damo noter malo časopisa. –Dobro. Ne obremenjujte se.
Prav.
Zdravo.
Sta že odšla? –Ja, odšla sta, vseeno hvala.
Darilo so. Najine so …
Upala sem, da se bom lahko poslovila. Niti predstavila se jima nisem.
Ne skrbite za to. V redu je. –Ne, morala bi se.
V redu je.
Najlepša hvala, da ste nam dali prostor in nas sprejeli.
Res je zelo … –Zdravilno je tukaj. Res je. Tukaj je varno.
Od koderkoli prihajate.
Lahko jih damo sem noter, če dodamo malo časopisa. –Judy? –Ja?
Oprostite.
Ostanek knjig bodo nesli v St. Thomas, tako da rabijo škatle.
V redu.
Iskreno …
Ne bi dala časopis sem noter? –Jaz bi ovil v mehurčke.
Res vaju nočem nadlegovati. –Ne, Lahko spakiram. Ni problem.
Samo uporabi malo časopisa. –Koliko ga pa imaš?
Vesta kaj? Kar v rokah jih bom držala.
Želim si, ja.
Ste prepričani? –Sem. Mislim, da bo lepo.
V redu. Oprostite.
Lepo vaju je bilo spoznati.
Hvala za vse.
Imam zgodbo, ki bi jo rada povedala.
Prav.
Želim jo slišati.
Imel je šestnajst let.
Imel je zelo težek teden.
Zelo hudo mi je bilo zanj.
Kako kruti znajo biti otroci.
Nisem ga mogla pustiti tako propadati.
No.
Bila sva sama.
Richard je dolgo delal.
Skuhala sem večerjo, pa ni hotel jesti.
Skušala sem govoriti z njim, pa ni hotel govoriti.
Šla sem v njegovo sobo.
Bil je za računalnikom.
Zavpila sem nanj,
"Začeti moraš delati.
"Če ne moreš biti srečen,
"naredi vsaj kaj dobrega."
Zakričal je name,
"Nočem biti srečen.
"Nočem narediti nič dobrega."
"Zakaj?" sem zavpila.
"Zakaj?"
Potem sva kričala drug na drugega.
Oba sva bila …
zelo prizadeta.
Bala sem se.
To vem.
Zgodilo se je nenadoma.
Potem je rekel, "Izgini preden te udarim.
"Izgini, preden te na mrtvo premlatim."
Pri bogu prisežem …
Bil je …
grozljiv.
Šla sem v svojo sobo.
In zaklenila vrata.
Gail …
Želim si, da bi mu pustila.
Želim si, da bi rekla, "Prav, udari me.
"Udari me, srček.
"Udarjaj tako dolgo, kot potrebuješ."
Ker bi ga potem spoznala.
Spoznala bi, kdo je v resnici bil.
Dobro je.
Moja …
drugačne vrste zgodba, toda … –Ne.
Pogrešamo jih.
Tudi jaz sem hotela povedati zgodbo. –Vem.
Žal mi je, da nisem vprašala.
Hvala.
Morala bi …
Bova …?
Mislila sem, da bi jih pustila oditi. –Ja, dobro.
Kaj je to?
Oprostite.
To prihaja od …? –Ja, vaje imajo,
Za jutrišnji kor. Pozabila sem.
Smo jim povedali?
Zjutraj sem ti povedal, da imajo danes vajo.
Res?
Žal mi je.
Naj vam ne bo. Lepo je.
Ja, vajo imajo za jutri.
Slišiš to?
Pojejo.
Bi šli gor pogledat?
Blagoslovljena bodi vez, ki veže
Naša srca v krščanski ljubezni
Bratovščina
Sorodnih misli
Ne. V redu je.
Je podobna tistim zgoraj
Pred prestolom našega očeta
Izlivamo svoje goreče molitve
Naši strahovi, naši upi
naši cilji so eno
Naše udobje
In naše skrbi
Ko se ločimo
Nam zada notranjo bolečino
Toda še vedno bomo združeni
V srcu
In upamo, da se ponovno srečamo.
Prevod in priredba: AbbyN