Rafter-familien vender tilbake.
Glimrende arbeid, folkens!
Skuldre!
Stepp problemene vekk.
I en time klarte jeg å glemme.
Sånn ja! Stepp! Godt jobbet, jenter! Du også, Colin!
Kom forover!
Glimrende!
Vrikk på hoftene! Sånn ja.
Ankler! Og én, to, tre, fire, armer! Vakkert!
Rull inn! Og ned!
Fantastisk. Det var så bra!
Ta en pause, så tøyer vi ut.
- Herlig. - Så bra.
Bedre?
Ja.
Du er et naturtalent.
For en med to venstreføtter.
Steppet bort noen?
Så mange å velge mellom.
Tror du virkelig Buradeena er svaret?
Foreløpig. For Ruby iallfall.
Egoistiske Donna håper tiden bringer dere alle tre tilbake.
Jeg har savnet de gamle Rafterne.
De gamle Rafterne er borte. De kjørte for seks år siden.
Problemet er at vi etablerte oss uten å etablere detaljer.
Men du ser vel en fremtid for deg og Dave?
Ja, i en eller annen form.
Usikker på hvilken.
Uttøying!
Opp og hopp, jenter.
Holder fasaden for Donnas skyld.
Greit.
Da beveger vi armene.
Svinger dem rundt og strekker dem ut. Bra.
Kos dere.
Mamma kom for å ta farvel. Nå ble hun dratt inn i steppetimen.
- Du burde filme dem. - Ja.
Få en rask "av gårde" fra Donna.
- Hva er i veien? - Ser ut som de er ferdige.
Pass på ølen min.
- Han tar alltid... - Ja, Steve tar...
Han er ikke så carbonert i dag.
Han er boblefri.
Takk for skoene. Du har en stamgjest om jeg kommer tilbake.
Du var flink.
- Best du ikke filmet. - Nei da. Se.
Kan vi snakke sammen?
En farveldrink venter.
- Jeg ville aldri gjort Rubes noe. - Ikke med vilje.
- Mange pervoer der ute. - Ditt publikum, Carbo.
Noen av dem.
Jeg ville beklage. Og for å ha ødelagt for Observation Earth.
- Jeg ville bare hjelpe. - Og fremme din egen greie.
- Det er på gøy. - Det er bra å knytte kontakt med følgerne.
Men prøv å finne noe bra i dem.
Livet er mer enn vits på vits.
De forventer at jeg er teit.
Jeg tjener grovt på annonsene og produktene.
Du har øret til en million følgere. Prøv å utgjøre en forskjell.
Ferdig preket.
Du har rett. Jeg skal konfrontere dem. Selv om jeg mister noen.
- Var de verdt å ha, om du gjør det? - Sant.
Ben og Cassie gleder seg til Hellas.
Jeg og Retta også.
Du er en god venn.
Hvis det er for stort for bilen, kan jeg ordne noe annet.
Julie. Mitt favorittmaleri til mitt favoritt-talent.
For å minne henne på å male.
Jeg lar det stå her. Jeg kommer tilbake.
Eller kanskje ikke. Tusen takk, Charles.
Vi skviser det inn på et vis.
Det er for fint for Buradeena.
Ruby har ikke lyst til å dra tilbake.
Pappa kommer hit, om vi holder ut. Mamma gir opp.
Se på det fra en annen vinkel.
Tørke, branner, utvinning.
Landsbyer er i frontlinjen av kampen mot klimaendringer.
Burde du ikke være der du kan gjøre størst endringer?
Tenk over det.
Og gi den-du-vet en sjanse.
Kom på besøk når som helst, Charles.
Kommer med maling og staffeli.
Og du og Ben må holde kontakten.
- Du kan gjerne bli til middag. - Ellers takk.
Nei vel. Ha det!
- Ha det! - Ha det!
-Au revoir! - For en nydelig gest.
Du tar meg vekk fra ham.
Jeg tar deg med hjem til pappa. Og Paddo.
- "Charles vet alt", ikke sant? - Jepp.
Takk for at vi fikk være her så lenge.
Det holdt oss på tå hev.
Det er tid før middag, hvis...
Ja, jeg burde følge opp.
Jeg tenker over det.
Bra.
Det han sa, stemmer på en måte.
Men det er flere her som tar budskapet.
Kanskje for mange.
Du er et pust i vinden her. I Buradeena er du vinden.
Du kan gjøre større endringer.
Tror du ikke det har gått litt over styr?
Det har vel blitt litt sprøtt.
Du må få beina på jorda igjen.
- Og du savner vel pappa? - Selvsagt.
Han har ikke sagt det fordi han vil gi oss frie tøyler,
men han savner oss også.
Kanskje vi kan jobbe litt med ham, så kan vi alle flytte tilbake senere.
Det er så mye mer som skjer her. Få ham til det, mamma.
- Jeg kan ikke få ham til noe, vennen. - Du kan håpe.
Men jeg er ikke sikker på hva jeg håper på lenger.
Trodde jeg visste det.
Det er barn som skal være forvirret.
En del av oppveksten er å forstå at foreldre er like sårbare som deg.
Jeg vil gjerne ha din støtte.
Du er virkelig forvirret.
Jeg er det.
Jeg har vel savnet Paddo.
- Og Rose. Og Tara. - Der ser du.
- Kanskje Charles har rett. - Skal vi prøve?
Kan ikke skade.
Kom her.
Du er en snill jente.
- Middagen er klar, - Takk.
Vi går og spiser. Lang kjøretur i morgen.
Etter deg.
Kjøretur til hva?
På leting etter hva?
Jeg sjekker med henne så snart hun kommer.
Ja, jeg skal si ifra. Takk, Rach.
- Hvordan gikk det med Eddie? Skåret han? - Landslaget jakter på ham.
- Rach igjen? - Ja.
Tre ganger på én dag? Trodde Observation Earth var ute.
De er det.
Er det barnet?
- Er alt i orden? - Ja da.
- Ikke noe seriøst? - Bør ikke være det.
Jeg skal si det til moren din. Ikke si det til broren din.
Nesten fremme.
Men ikke jeg. Ikke i nærheten engang.
Jeg vet bare at små endringer ikke er nok.
Ruby! Besta!
- Litt av en velkomst. - Hei, Rubes!
Hei, vennen.
- Godt å se deg. - Ja.
- Hei. - Hei.
Hei, Rubes.
Hei.
Alt i orden med oss?
Ja. Med deg?
Litt ømt ennå.
Jeg er stolt av jenta mi.
Masse dritt om dritt?
Seriøst? De fleste barn ville vært sure.
- Du er ikke de fleste barn. - Nemlig.
Greit?
Greit.
Kom inn.
Kom tilbake! Ikke den store. Her, ta denne.
Jeg tar den store.
Og så plutselig, den kvelden...
Hvordan føles det?
- Å være tilbake? - Ja.
Litt rart.
Jeg vil diskutere noe med deg.
Gamle mønstre kan stivne på 35 år, så kanskje de må brytes
for å prøve å finne nye.
Du skjønner det straks.
Så...
Hva om du flyr over til Rach?
Vær der under fødselen og bli så lenge du vil.
Jeg vet du vil.
- New York? - Hjelp henne.
Tenk igjennom følelsene dine borte fra hverdagen.
- Jeg kom nettopp tilbake. - Lett å pakke igjen, da.
Hva med Ruby?
Hun og jeg kunne trengt litt alenetid.
- Ben og Cassie tar seg av Ted. - De skal til Hellas.
Ikke på en stund, og ikke lenge.
Ditt valg.
Hva sier du?
Jeg kan ikke bare trenge meg på Rachel.
Da vi snakket sist, klaget hun over min tendens til å ta over.
- Jeg må spørre. - Jeg har gjort det.
Hun sov på det. Jeg presset ikke, og hun er klar.
- Mer enn klar. - Sa hun det?
Hun hadde faktisk tenkt å spørre deg selv etter hun kom tilbake.
Hun ville ikke komplisere noe for oss.
- Gjør det det? - Bare om vi tillater det.
Du skyver meg ikke unna?
Nei, jeg vil at du skal gripe muligheten. Ta den tiden du trenger.
Ikke mange ektemenn ville tilbudt det.
Jeg vil bare se deg smile ordentlig igjen.
Hva er det med ham, Nathan? Når han nettopp fikk mamma hjem?
Han er irrasjonell.
Vi bør snakke med begge sammen.
Om ikke vi kan si det, hvem kan?
Jeg har en idé. Hold lørdag åpen.
Jeg skal si ifra når det er ordnet.
Greit. Ha det.
Kan du ta skiftene mine i helgen?
- Ja visst. Hvorfor? - Nødstilfelle. Buradeena.
- Faren din? - Han har det bra. Fysisk.
Han har bare en sprø idé. Det var Nathan.
- Hvordan går det med ham? - Bra. Finner seg til rette.
Bryr du deg?
Han kom med en fin unnskyldning.
Kall meg inkonsekvent. Og endre skiftplanen.
Takk.
Tessa, Ben Rafter.
Kan du gjøre meg en tjeneste?
- Jeg sovnet mens jeg ventet. - Du trenger ikke våkne.
- Jeg er våken nå. - Jeg har en idé.
- Høres lovende ut. - Som kan hjelpe mamma og pappa. Kanskje.
- Jeg har en bedre en. - Jeg kan ikke tro pappa.
- Snakk om å skyte seg i foten. - Senere.
Det kan vel vente.
Det kan det.
Det var passende å gå rundt i ring.
Unngikk jeg problemet ved å dra til Rachel?
Brukte jeg ungene som unnskyldning igjen?
Og gjorde Dave det samme?
- Hvor er alle? - Hei, syvsover.
Mamma og Nathan driver med gående meditasjon, hva nå det er.
Paddo aner jeg ikke.
- Kan jeg gå til Tara? - Klart det.
- Trodde du skulle slutte med det. - Jeg fikser den for å selge den.
Av og til gir livet deg en beskjed.
- Hva da? - Slutt mens du lever.
Ja.
Hva skal du gjøre nå?
Noe som ikke kan spidde meg.
Logisk.
Jeg er glad du ikke døde.
Jeg er nok gladere.
Det betyr at du har tid.
- Til hva da? - Til å demonstrere med meg.
Neste klimaopprør? Heia pappa.
Heia pappa. Hvem er pappa?
Kom hit.
- Pappa! - Jeg tar deg.
Mediter, ikke medisiner.
Og mye fredeligere enn steppeterapi.
Noen svar?
Ingenting konkret. Du?
Tror jobben er nok svar foreløpig.
- Ja. - Så...
Rach.
Hva? Jeg sa jo at hun gleder seg.
Nei, hva tror du om det?
Jeg tror hun trenger meg.
Jeg vil ikke høres ufølsom ut, men gjør hun egentlig det?
Det tok åtte måneder før vi visste hun var gravid.
Hun skjønner det.
Det er lett å ikke være sårbar når det er abstrakt.
Det blir snart ekte for henne. Og jeg vil være der.
- Ja vel. - Det blir maks et par måneder.
- Et par måneder? - Om hun trenger meg så lenge.
- Hva om du finner det du leter etter? - I New York?
- Ja. - Gi deg.
Det er en stor by, med mye å tilby.
Hvis. Hvis du drar, er du sikker på at det bare er for Rachel?
Vi kan snakke om det på pikniken.
Piknik?
- Hvilken piknik? - Alle sammen, selv pappa. Bens idé.
Nathan hintet om taler.
- Om hva da? - Deg, meg, oss.
New York bekymrer dem, og jeg kom nettopp hjem.
Jeg skal finne meg til rette.
- Det raker dem ikke. - De er uenige.
Du skjønner vel at vi er i den alderen.
- Når barna sier hva vi bør gjøre. - Vi er ikke så gamle.
- Det er gammelt. - Vi er der.
Kom med gåstolene.
Drit og dra, Greta Dustberg.
Sug på en klump med kull! Ikke prøv deg på meg, dustehue!
Heia Rubes.
Vi trenger en miljøklubb på skolen for å omvende fornektere som ham.
- Ja. - Vi kan utgi en avis.
- Gamle Spade lar deg ikke få lov. - Jeg fikser henne. Er du med?
- Hvis Rose er det. - Greit.
Kom hjem, Rubes. Ny plan.
Ha det.
Trettién.
- Trettisju. - Hvordan går det, besten?
Førtién!
- Førtitre, førtisju... - Snålt.
Primtall. Om du ikke får tisse, er det løsningen.
Jeg kommer aldri forbi 51.
Snålt at han ikke husker gårsdagen, men kan primtallene.
Noe er vel klistret fast.
- Hvor var det vi skulle? - Buradeena.
Familiepiknik.
Det kan jeg ikke gå glipp av.
Vi mister ham på ordentlig når langtidsminnene svinner.
Litt som mamma.
Hvis det hun går gjennom, betyr at de gode tidene svinner...
Så denne dagen er en påminnelse?
Bare en liten oppmuntring. Ikke bare til henne.
Pappa kan trenge en vekker også.
- Veldig mystisk. - Hvis du sier det, bringer det ulykke.
Jeg sier det hvis det skjer. Jeg er overtroisk.
- Bedre ut enn inn, som jeg alltid sier. - Vi drar.
Jeg vet hva jeg gjør.
Håper jeg.
Se på dette!
Vakkert.
- Hallo. - Her, kjære.
Takk. Hva med kafeen?
Alt er ordnet. Jeg går ikke glipp av dette.
- Det er ting å gjøre godt igjen. - Nei da.
Jeg gikk over streken.
Du hjalp.
- Om jeg gjorde det. - Du gjorde det.
- Ja vel? - Alt er vel.
Greit.
Alle tallerkener og alt bestikk er økovennlig.
Bra.
Vent, er dere to sammen igjen?
De er det. Jeg så dem kysse.
- Ferska. - Siden når?
- En liten stund. - Jeg drar, og se hva som skjer.
Kan vi snakke om noe annet?
- Hei. - Se. Reddet av klokka.
Hele gjengen er her. Vi varmer dem opp.
Hei, pappa!
Hei!
- Hvor er Cassie? - Hun tar en telefon.
Jeg skal la henne fortelle.
- Hvordan var turen? - Det gikk lett.
- Måtte bare tisse én gang. - Ja vel.
- Skjønner ikke hvorfor tissing er morsomt. - Kom og få en øl, Ted.
Sier ikke nei takk.
Uansett hva grunnen er, er dette herlig.
Ekteskapsrådgivningen fikk meg til å innse at det hjelper å få ting ut.
Og vi er bekymret for dere begge.
Dere kan si nei. Bare en piknik, men vi har en del ting å si.
Da vil jeg gjerne høre det, så lenge pappa også vil.
Men jeg har bestemt meg for å besøke Rachel.
Greit nok. Men hør på oss likevel.
Dere gjør meg nervøs.
- Vi ser hvordan det går. - Ja vel.
Greit, kom og få!
Vi skal feste, og hvorfor? Fordi dette er en piknik!
Ja.
- Hva lukter så rart? - Hva?
Klovnebæsj. Det vet du!
Jeg husker den.
Du drikker mye av de greiene.
- Hallo? - Unnskyld meg.
Bedre ut enn inn. Det er jenta si.
Hva om vi bruker det som et Rafter-punktum,
for dette er en piknik med et formål.
Det gamle ordtaket: "Først latter, og deretter tårer."
Aldri vært sannere.
Dette er voksengreier. Eddie og Ruby?
- Beklager, Tess. - Ja da, ja da.
Du kan bli om du vil, men det er egentlig ikke for barn.
Ruby? Kommer du?
La meg si noe først, så kommer jeg.
- Ja vel. - Kom an, kompis.
Takk.
Greit.
De siste par ukene har jeg skjønt at voksne bare er store barn,
og det er bra, for det fjerner noe av presset.
Jeg må egentlig aldri bli voksen.
Jeg vet hva jeg vil.
Men gjør det som gjør dere lykkelige.
Jeg overlater resten til dere.
Takk, kjære.
Jeg drar gjerne til New York. Tenk over det.
- Hva med deg, besten? - Jeg er ikke noe barn.
Jeg sier min del, hvis det er greit.
Som dere alle vet, møtte jeg disse folkene ikke lenge etter at de flyttet hit.
Det hang to plakater med svarlapper i Tessas kafé.
Den ene var for en elektrikerlærling med mange krav.
"Må være god problemløser" var et av dem.
Og jeg husker jeg tenkte: "Ja, det tror jeg at jeg er."
Og på den andre sto det: "Dave og Julies hageleilighet til leie."
Så det var meningen.
Og fra første dag syntes jeg dere var et så kult par.
Et perfekt par.
Og jeg håper det forblir slik.
Emneknagg: parmål.
- Takk, kompis. - Takk, Paddo.
Hvem er nestemann?
Jeg er ikke blind på mine gode dager.
Men ikke tenk på meg, kjære.
Eller moren din.
Vi har hverandre.
Så gjør det som er rett for deg.
- Takk, pappa. - Takk, Ted.
Greit.
Uansett hva jeg har mistet i det siste og hva jeg vil miste,
er det noe jeg aldri kan miste.
Noe dere begge ga meg.
Det er min indre Rafter.
Det som får meg gjennom endringene som ligger foran meg,
håper jeg får dere gjennom deres.
Jeg håper det får det tilbake.
Kjære deg.
Vanskelig å komme etter det.
Jeg kom opp hit for å si at du nettopp kom hjem.
Ikke dra.
Men det er egoistisk, og det virker greit for pappa,
så glem den talen. I stedet...
Uansett hvordan det blir, forstår vi det.
Vi er for glade i dere til å la være, men vi vet hva vi håper.
Det er vanskelig å ikke se dere sammen.
Det oppsummerer det vel. Det ordet. Sammen.
Eneste vei å gå. Ikke sant?
Jeg tar poenget, gutten min.
Cassie?
Kan vi si det nå?
- Vi gjør det. - Greit.
Det gjelder ikke dere, men oss.
Vi skal adoptere.
- Vi starter prosessen. - På jakt etter en ny Rafter.
Tok litt tid før jeg innså det, men vi er mer sammen enn noensinne.
Mine kjære.
Det er så flott.
Julie.
- Gratulerer. - Takk.
Du kan slutte å si "sammen". Melding mottatt. Lite subtilt.
- Skulle ikke være det. - Jeg åpner sjampanjen.
- Ja. - Dette blir fint.
Først latteren, så gledestårer.
Det var mye velvillig emosjonell utpressing i dag.
- Ja, selv om det var rørende. - Det var det.
Ben har rett.
Veien fremover er sammen.
- Vi burde ikke være fra hverandre. - Nei.
Ben overdrev kanskje, men vi var enige om at jeg skulle dra.
Ben sa ikke at du burde bli.
Han sa at jeg burde dra. Til New York.
- Hva? - Vi har begge mønstre vi må bryte ut av.
Jeg tvinger det ikke på deg.
- Hva med Ruby? - Vi kan ta henne med.
- Hva med skolen? - Vi tar med skolearbeidet.
Det er opp til deg om du vil.
Kanskje det vil ødelegge for deg om vi begge er der.
Du er tilfreds i Buradeena.
Betyr ikke at jeg må være en tørrpinn.
Jeg sier at vi begge kan stille opp for Rachel.
Og du kan komme hjem når du vil.
La oss se hva det fører til.
Og ikke et øyeblikk for tidlig.
Vannet hennes gikk da vi kom ut av gaten.
Pust. Bare pust.
Vil du ha vann?
- Nei! - Nei.
- Ja! - Ja.
- Nei. Jeg vet ikke. - Greit.
- Jeg vet ikke. - Du er så flink, vennen.
Jeg er så glad du er her.
- Ville ikke unnvært det. - Jeg er så glad jeg ikke...
- Jeg ikke er... - Du er ikke det.
- Uansett hva er du ikke det. - Alene.
Ikke alene.
Og pappa. Jeg er så glad.
- Det betyr så mye for oss også. - Du må finne formålet ditt.
Kanskje ikke akkurat nå.
Tro meg. Smerte gjør deg klok. Formålet ditt.
- Greit? - Greit.
- Men ikke mist pappa mens du leter. - Nei da.
Jeg føler meg veldig klok.
På tide å sjekke deg igjen, Rachel.
Er det greit?
Kom igjen, kjære.
Du burde sove.
- Jeg kan finne en seng til henne. - Rubes?
Det har gått 15 timer. Må skje snart.
Jeg har vært med på mye lenger. Legg ned hodet, om du kan.
Jeg kan gjøre det her.
- Hun klarer seg. - Det er så Crocodile Dundee.
"Det er ikke en kniv, dette er en kniv."
Du reddet nettopp dagen min.
Teit, pappa.
Og stolt av det.
Sånn ja. Flink jente.
Kan vi stoppe nå? Dette kan ikke være normalt.
Jeg ville egentlig aldri ha barn.
Jo da, det vil du.
Det må fins en mer effektiv måte å gjøre dette på.
- Greit. Press igjen. - Jeg klarer ikke.
Jo, det klarer du. Kom igjen.
Pust. Sånn ja.
- Bra. - Perfekt.
Flink jente. Hun er nesten ute. Bare vent.
- Vente? - Det er normalt, vennen.
Rachel? Jeg ser håret hennes.
Mamma!
Rolig nå. Bare små press, og pust.
- Pust. - Perfekt. Hodet hennes er ute.
Skuldrene kommer ut med ett stort press.
Klar? Press.
Hun er her!
Du er ferdig.
- Er hun velskapt? - Velkommen til verden, lille venn.
- Er alt bra med henne? - Bare slapp av.
Hun er perfekt.
Her er hun.
Hallo, min skjønne. Si hei til besta.
- Klyp meg, Linda. - Hvem?
Lang historie.
Klyp meg veldig hardt.
Utrolig.
Du må se henne. Hun er så vakker.
Ikke ennå.
Datteren vår har et barn.
Vår datter.
Uansett hva problemene våre er, skal vi løse dem sammen.
Og jeg skal finne mitt formål med deg.
For jeg elsker deg, Dave Rafter.
Der er det smilet.
Der er det.
Jeg har savnet deg.
Så kolonne H står vi igjen med hver uke.
Du har rett, det er for mye bortkastet mat.
Finn ut hvordan vi kan bestille mindre uten å begrense menyen.
Høres bra ut.
Unnskyld. Jeg må ta denne.
Pappa?
Heia Rach! Jeg er onkel!
Ja!
Gode nyheter, besten.
- Ja vel? - Det er en ny Rafter i verden.
- Gutt eller jente? - Jente.
Bedre lykke neste gang.
- Du kan ikke si det. - Med døtre må du betale bryllupet.
Men vi ville aldri unnvært Julie.
Besten er politisk ukorrekt.
To.
Tre.
- Fem, sju... - Vent, besten.
Sju...
Slutt å telle til vi kommer til do. Kom.
- Sytten, nitten. - Kom igjen.
Hva kommer etter 19?
Nitten...
- Jeg skal si det når vi kommer dit. - Nitten...
Nitten!
Hun er vakker.
Det er ikke en baby, dette er en baby.
Privat spøk.
- Vi burde gå. - Ja, vi skal la deg sove litt.
- Jeg kunne ikke gjort det uten deg. - Vi er et godt team.
Det er vi.
Beklager at jeg mistet det av syne.
Hvis det blir en neste gang, si ifra med én gang.
- Det lover jeg. - Ellers får du svi.
Kom her.
Hvil deg, nå.
Hva sier du, Rubes?
Greit nok.
- Ikke vær for glad. - Hun er søt.
Senere.
Hun har nesten ikke sovet.
Hvem er Linda?
Da jeg var i Taj Mahal i India,
må man gå gjennom en port for å se det.
Du går inn, og ser postkortutsikten.
Så jeg står der og hører en stemme bak meg:
"Herregud, klyp meg, Linda. Jeg er virkelig her."
En høylytt turist i batikkskjorte som snakket med vennen sin.
"Klyp meg, Linda."
Jeg har aldri hørt en bedre reaksjon på livets under.
Det sier alt.
Sees i morgen.
"Jeg er virkelig her."
Sigar, onkel Nathan? Den beste jeg fant i Buradeena.
- Kompis... - Faktisk den eneste.
Takk! Mamma sier hun er kjempesøt.
- Da tar hun ikke etter deg! - Heldigvis.
- Nemlig. - Klanen vokser. Gratulerer!
- Takk, Tess. - Hva sier du, Eddie?
- Håper de tar henne med tilbake. - De gjør de nok.
Se på henne!
Hun er så søt.
Alle kynikere smelter når de ser en nyfødt.
- Du er ingen kyniker. - Hun er vakker.
Møt meg på en dårlig dag. Hun er så nydelig.
Send dem en virtuell klem fra meg.
Det skal jeg. Kom an, kompis.
- Du burde sende det til onkel Ben! - Ja!
Det er mamma. Ikke legg på. Det er så lenge siden.
Datteren til en venn av meg fikk nettopp barn, og jeg tenkte...
Jeg tenkte...
Hallo?
-Oss? Faddere? - Ja.
Men vi er her, og du er der.
Jeg skal komme oftere hjem, definitivt til dåpen.
Dere skal bli kjent.
Vi prøver å forstå foreldrerollen.
Jeg har sett dere med Ruby og Edward.
Det er ingen andre jeg heller vil overlate Louise til.
-Louise? -Louise? Søtt.
Hun har bestas øyne.
Besten blir begeistret.
Jeg også, hvis dere sier ja.
Det vil vi gjerne.
Ikke sant?
Ja! Selvsagt.
Betyr dette at jeg er favoritten nå?
Jeg gir gjerne fra meg tittelen.
- Takk. -Bare hyggelig.
- Snakkes. -Ha det!
Får du fremdeles ikke sove?
- Nei. - Vil du ha noe?
- Varm melk? - Nei.
Si ifra hvis du vil ha noe.
Hvorfor oppfører folk seg som om det er det beste?
- Hva da? - Babyer.
Se hva hun kommer til.
Masse kjærlighet, vennen.
Jeg mener verden.
Hvor ville vi vært om alle tenkte slik?
På et bedre sted, kanskje.
Overbefolkning er et av problemene.
Men svaret er ikke å slutte å få barn.
Hva er det da? Ingen vet det visst.
Slutt å lese bare deprimerende artikler.
Da stikker jeg bare hodet i sanden.
- Hvis du blir opprørt... - Vi burde alle være det.
Jeg er redd.
Alle burde være det.
Vi må bare prøve hardere.
- Skal vi? - Du skal.
- Vi skal. - Skal du?
- Selvsagt. - Lover du?
Og da slo det meg plutselig.
Ja, det gjør jeg.
For mange kanaler.
- Hva driver du med? - Undersøker noe.
Jeg fikk en veldig uventet idé.
Om hva da?
Hvordan et løfte holdes.
Hvordan jeg får et formål.
Det er utrolig hvordan små øyeblikk plutselig kan samle seg
og vise vei til noe stort.
Hundebæsj-kunst. Min første militante miljøaksjon.
Gamle holdninger til kvinner og utdanning.
"Jenter trenger kun maskinskriving, stenografi og heimkunnskap."
Det sa mamma, velsigne henne. Jeg misunner din generasjon.
Takk.
Og en innsikt fra datteren din.
Du må finne formålet ditt.
Og alle bitene i puslespillet falt på plass.
Ni måneder, et innføringskurs og én dåp senere
startet jeg på utdanningen innen bærekraft.
"Klyp meg, Linda, jeg er virkelig her."
Av gårde på en treårig ferd.
Svaret alt har ført frem til. Hvem skulle trodd det?
Så spent. Så livredd.
Med full støtte fra Dave.
- REPARASJON/ - ELEKTRO
Den var der på starten av vår forrige store reise.
Sinnets reise.
Så søtt.
Og så sentimentalt.
Ingenting galt med det.
Ingenting.
Dåpen beviste det.
Et hav av sentimentalitet.
Rachel som elsket datteren sin og var enda mer elsket som datter.
På æresplassen, en Ruby Rafter-original.
Hun er ikke til å stoppe etter alle besøkene på Guggenheim.
Tittel: "Louise".
Pappa er fornøyd, tror vi. Håper vi.
Han blir fjernere.
Neste bryllup.
Dave er forlover. Stolt som en hane.
Mine to bestevenner har funnet tonen.
Ben kaller oss De tre musketerer.
Nathans indre Rafter gir ham kraft.
Han trenger det.
Vet ikke hva som skjer med Nathan og Anna.
Eddie håper han gjør det.
Anna er her for å støtte fadderne.
Ben og Cassie vil gjøre en innsats.
Adopsjon ble til fosterhjem.
Humpete start. Garth.
Carbo har brukt strømmingen til noe bra
og har fordoblet antall følgere.
Så der var vi alle sammen for å døpe det nye familiemedlemmet.
Gjengen vår av samme ulla.
Velkommen til dåpen av Louise Julie Rafter
i Kristi navn.
Før vi begynner, la oss be.
For en verden verdig barna.
Se på meg, mamma. Jeg studerer.
Pass deg, bestemor!
Ikke at det kommer uten utfordringer.
Men det er en annen historie.
Tekst: Gry Viola Impelluso
Kreativ leder Heidi Rabbevåg