Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jaký je smysl bufetu?
„No, situace je špatná.
Jak ji můžeme zhoršit?
Proč nepošleme lidi, kteří mají problém odhadnout velikost porcí…
do nějaké zhýralé caligulovské potravinové orgie,
kde mohou lidé neomezeně konzumovat?
Jako vchod bude sloužit tobogán s čokoládovým sirupem.“
Bufet je jako vzít psa do zverimexu
a nechat ho nakupovat.
Na parkovišti mu dáte peněženku
a řeknete: „Jdi dovnitř a kup si tolik žrádla,
kolik myslíš, že je pro tebe vhodné.
Použij svůj psí úsudek.
Já počkám v autě.
Pootevři okýnko, ať můžu dýchat.“
Lidem neprospívá,
když se stravují bez dozoru.
V restauraci neřeknete: „Chci jogurtový parfait, žebírko,
masový koláč, krabí nožičku, čtyři sušenky a bílkovou omeletu.“
Lidi tam sestavují poslední jídla,
která by si přáli, kdyby byli odsouzeni k smrti.
Je to dokonalý funkční model všech jejich emočních a osobních problémů.
Procházejí se tam a ukazují:
„Tohle jsou moje starosti.“
Je to salát s kopečkem zmrzliny.
„Mám nějaké nevyřešené problémy, které se snažím vyřešit v bufetu.“
Obtěžují cizí lidi.
„Promiňte, odkud to máte? Co to je? Toho jsem si nevšiml.
Karamelizované kuřecí stehno? Ochutnám. Dejte mi ho.
Víte, kde jsou. Vemte si další.“ No tak!
LESLIE JONES: STROJ ČASU
Modlitby 22letých a 42letých jsou úplně jiný.
Modlitby 22letých jsou takovýhle:
„Pane…
prosím, ať nedostanu pohlavní nemoc.
Díky Bohu za tenhle svetr.“
Modlitby 42letých zní takhle:
„Pane,
proč jsem tak unavená?
Užívám vitamíny, jak jsi říkal, Ježíši.
Pane,
prosím, nedovol, aby chytil mé pohlavní nemoci.
A Pane, prosím, ať se nemusím hned po tom vysrat, Otče.
Prostě…
Není to sexy, Pane!“
TAYLOR TOMLINSON: KRIZE MLADÉHO VĚKU
Byla jsem na Facebooku.
Abych se ujistila, že příbuzní jsou furt rasisti a…
To je vtip. Nemusím to kontrolovat. A…
Jedna holka ze střední se zrovna vrátila z líbánek.
A napsala příspěvek, že si dá pauzu od sociálních sítí.
Viděli jste už něco takovýho? Tyhle internetový hrdiny?
Jejich velké oznámení: „Slyšte, slyšte!
Dávám si pauzu od sociálních sítí.
#Odvaha.“
„Kámo,
nikdo nechtěl ve středu vidět fotku tvýho sendviče.
V pátek nikomu chybět nebude. Jasný?
A proč píšeš o tom, že brzy přestaneš postovat?
To je jako připít si na to, že přestaneš ráno pít.
To není moc dobrý začátek, zlato!“
Ta holka natočila video pro Instagram, Facebook, všechno.
Říká: „Ahoj, nejspíš jste slyšeli, že jsem se nedávno vdala,
takže si udělám krátkou přestávku od sociálních sítí,
abych se soustředila na manželské povinnosti.“
Manželské povinnosti.
Říkám: „Nemůžeš manželovi vykouřit a sdílet kočičí videa?
Máš dvě ruce. Dělej to současně.
Sežeň si zástěru.“
Přišlo mi to divný, tak jsem to video přehrála odzadu. Povídá:
„Udělala jsem obrovskou chybu. Přijeďte pro mě. Je tak nudný!“
My na to: „Víme. Potkali jsme ho.“
Vzpomenete si na něj, až když jste na cestě domů:
„Sakra, kde je Doug?
Ale ne, musíme se vrátit. Má v ledvince moji peněženku, takže…“
Douga vám nemusí být líto. Je hrozný.
Pokaždý, když vypráví příhodu, nějakému dítěti někde uletí balónek.
TOM SEGURA: SÓLOVÝ HRÁČ
Už jste někdy potkali někoho tak nudného,
že máte pocit, že vás otrávil?
Mluvíte s ním a říkáte si:
„Mám pocit, že teď umírám,
a myslím, že je to tvá vina.“
Ten chlap se jmenuje Craig. Potkal jsem ho…
Musel jsem znát jméno. Říkám mu: „Zapamatuju si tě do konce života.“
Potkal jsem ho v bance.
Je to bankovní úředník? Ne.
Je to člen ochranky? Ne.
Co dělá?
Nevím. Záleží na tom, jak se říká chlapovi, který stojí
ve vestibulu banky.
Vstoupíte a ptáte se: „Pracujete tu?“ Řekne: „Asi jo.“ To je on.
Styčná osoba z vestibulu.
Spatřil jsem ho. Navázali jsme oční kontakt.
Nevím jak vy, ale když já navážu oční kontakt,
během dne, v noci ne,
ale během dne
vás ze slušnosti vezmu na vědomí. A to jsem i udělal.
Máme oční kontakt a já říkám: „Jak se máte?“ A on…
A já na to: „Dobře, tak…“
Pak se dostanu k druhým dveřím.
A jak sahám po klice, slyším: „Jdete do banky?“
Ptám se: „Je tu pořád banka?“
Říká: „Jo.“ Já na to: „Rád bych.“
A on povídá: „Do toho.“
Já na to…
„Dobře. Díky.“
A pak se napřáhnu a on říká: „Příští týden jedu do Virginie.“
„To říkáte mně?“
„Když jste přišel, ptal jste se, jak se mám.
Musel jsem se nad tím zamyslet. Tohle budu dělat.“
„To je to nejšílenější, co jsem kdy slyšel,
navíc takhle ta otázka nefunguje, ale nevadí.“
Sáhnu zpátky na dveře a on povídá: „Žije tam moje sestra.“ A já…
„Jak dlouho tam žije?“
Teď už mě dostal.
Říká: „Patnáct let.“ Já na to: „Nikdy jste tam nebyl?“
Začínám se na něj dívat jako: „Hele, jezdíš do práce sám,
nebo tě někdo vozí? Víš, jak to myslím?“
Myslím, že…
Jo.
Asi mi to viděl v obličeji, protože z ničeho nic říká: „Umím řídit.“
Říkám: „To je super, chlape.
Já taky. To je šílený.
Musím dovnitř.“
Říká: „Jo, navštívíme D. C. a podíváme se na památky.“
„Rád bych o tom slyšel, ale musím udělat vklad.“
„Budu tu, když vyjdete ven.“ Já na to: „Ty zmrde.“
Ať jde do prdele.
A ať jdou do prdele všichni jako on.
Pokud máte tu drzost lidem říct, jak se máte, když se zeptají,
jak se máte, je to neslušný a sobecký, jasný?
Myslím to vážně. Existují dvě přijatelné odpovědi.
Dobře a skvěle.
Když je vám mizerně, řeknete: „Dobře.“
Při zdvořilém rozhovoru lidi nezatěžujete svými skutečnými problémy. Jo.
JACK WHITEHALL: JEN ŽERTUJU
Ale v tomhle světě žijeme. Musí nám záležet na citech všech,
na jejich tolerancích, jejich intolerancích,
jejich stravovacích požadavcích.
Povím vám, kde to zašlo moc daleko. A musím být ten, kdo to řekne.
Pro lásku Boží,
už máme dost druhů mléka.
Mohli by všichni přestat všechno dojit?
Nedávno jsem šel na kafe.
Co se týče kávy, mám velmi přímočarý vkus.
Měla to být velmi přímočará transakce.
Avšak nebylo tomu tak.
Šel jsem dovnitř. Říkám: „Dobrý den, dal bych si kávu s mlékem.“
„Dobře, pane, jaký druh mléka byste chtěl?
Máme kokosové mléko, mandlové mléko, mléko z lískových ořechů,
mléko z kešú ořechů, mléko z makadamiových ořechů,
ovesné, rýžové, konopné, sójové mléko.
Může být z bobů, luštěnin, ořechů, obilí,
ovsa, lnu, listů, semen a stromů.“
„Chtěl bych ho z bradavky, prosím.
Je mi jedno z jaké. Ideálně z kravské, ale nejsem náročný.
Dám si ho z jakékoli bradavky, ze které to půjde.“
Podívala se na mě, jako bych ho chtěl z té její.
Jako bych ten podivín byl já. Já to nejsem.
To ty jsi ta, kdo vzadu v krámě s kamarádíčky
dojí zasraný kešú ořechy.
To vy jste exoti, ne já!
Ani v nejmenším nepochybuju,
že intolerance laktózy je pro lidstvo velmi vážný a naléhavý problém.
Ale dovolte mi připomenout, že momentálně nemáme lék na rakovinu
a na trhu je k dispozici 12 druhů náhražek mléka,
což je, dle mého názoru, o 11 víc, než potřebujeme!
MICHELLE BUTEAU: VÍTEJTE V BUTEAUPII
Jo, zlato. Jsi typ někoho jinýho. Ani o tom nevíš.
Já jsem si až příliš pozdě uvědomila, že jsem dosažitelná Beyoncé
pro státní zaměstnance.
Panebože. To myslíte vážně?
Staří černí státní zaměstnanci
se jmény jako Lawrence, Dennis, Curtis, Otis,
cokoli s „is“, mě milují!
Na Den veteránů nemůžu do průvodu. Moje prdelka není v bezpečí!
Není v bezpečí.
Zírají na mě, jako by chtěli, abych je prsy zbavila PTSD.
A já to udělám, protože jsem patriotka. Děkuju.
Modlím se za vás. Díky za vaši službu.
Díky moc.
Umím donutit státního zaměstnance makat o svátcích.
Tomu se říká moc, mrcho.
Co děláte vy?
Jen říkám, že v prosinci se mnou chcete jít na poštu.
BERT KREISCHER: ČAU, CHLAPÁKU
Jsem doma. Zazvoní telefon. Je to školní sestra.
Říká: „Ila je na ošetřovně. Má doma rodiče?“
Povídám: „Já budu stačit.“
Dá telefon Ile. Její první slova zní: „Snažila jsem se to zastavit, tati.“
Ptám se: „Zastavit co?“
Říká: „Dostala jsem menstruaci.“
Já na to: „Co potřebuješ? Nový kalhoty, kalhotky, ponožky?
Dostalo se to do ponožek?
Kbelík, ručníky, česnek? Musíme od tebe držet dál upíry.“
Říká: „Tati, jsem v pohodě. Máma mi dala potřebný věci.“
Povídám: „Tak proč mi voláš?“
Říká: „Jdi do obchodu koupit zásoby.“
„Jak hrozná je ta menstruace?“
Ona na to: „Ne, tati. Dnes večer pořádám menstruační párty.“
„Promiň, co jsi to řekla?“
Říká: „Dělají to všechny holky.
Jdi nakoupit. Sežeň dort red velvet.“ Já na to…
Říkám: „Zlato, myslím, že nedokážu sníst ten dort,
když vím, co symbolizuje.“
„Tati, potřebuju na párty dort red velvet, napíše se na něj jméno mý menstruace.“
„Kdo pojmenuje svou menstruaci?“
Říká: „Georgia pojmenovala tu svou po holce z pojišťovny.“
Povídá: „Prosím, potřebuju tě. Večer přijde deset lidí.“
Říkám: „Přijde k nám deset malých holek?“
„Ne, osm holek, dva kluci.“
Povídám: „Kdo zve kluky na menstruační párty?“
A slyším, jak se zlověstně zahihňá a říká: „Tati, v tom je ten vtip.
Neřekneme jim, proč tam jsou.“
Teď říkám: „Vem to čert. Jdu do toho.“
V životě jsem se na žádný párty tolik nebavil.
Naplánoval, uspořádal a účastnil jsem se menstruační párty.
Byl jsem celý v červeným jako na čínský Nový rok.
Pil jsem červené víno,
uvařil jsem těstoviny s rajčatovou omáčkou.
A celou noc jsem se smál s malýma holkama
těm dvěma klukům, Maxovi a Carterovi. Obličeje měli od rudýho dortu,
jako na líbánkách: „Seru na to, stejně to vylížu.“
Celou oslavu se ti dva kluci dívají na dort a ptají se: „Sakra, kdo je Jason?“
Moje dcera Ila Kreischer
nazvala svou menstruaci Jason,
protože ji dostala v pátek třináctého.
JO KOY: MEZI SVÝMI
Už 30 let vystupuju jako Jo Koy.
A když vyšel poslední speciál,
musel jsem dělat rozhovory s novináři.
A každý reportér se ptal stejnou otázku: „Proč si říkáte Jo Koy?“
Říkal jsem: „Na to nemám odpověď.
Tohle prostě Filipínci dělají.
Dají vám nějaký jméno a pak vám kurva říkají jinak.“
A tohle je pravdivý příběh,
zjistil jsem to teprve nedávno. Bylo to asi před čtyřmi měsíci.
Šel jsem do Vegas a vzal jsem svoji tetu Evelyn na jídlo.
Podívám se na ni a říkám: „Hele, teto Evelyn,
hodně reportérů se mě ptá, jak jsem dostal svoji přezdívku,
a já nemám žádný příběh. Můžeš mi tu příhodu říct?
Jak jsi vymyslela přezdívku Jo Koy?“
Musíte chápat, že je moc stará.
Podívala se na mě a řekla tohle:
„Já ti Jo Koy neříkám.“
Myslím si: „Bože, je stará.
Přichází o rozum.“
Takže jsem se cítil špatně. Řekl jsem: „Tetičko, ne, to jsem já.
Já jsem Jo Koy.
Jsem Jo Koy, tvůj oblíbený synovec.
Jsem Jo Koy.“
A ona říká: „Vím, kdo jsi. Nejsem hloupá.
Jen ti povídám, že ti neříkám Jo Koy.“
Říkám: „O čem to mluvíš, neříkáš mi Jo Koy?
Děláš si ze mě prdel?
To myslíš vážně? Jo Koy si říkám 30 let. Nikdy jsi nic neřekla.“
Povídá: „Jo, nikdy jsem nic neřekla,
protože furt opakuješ ,Jo Koy‘, tak jsem tě to nechala říkat.“
„Takže 30 let mě necháš říkat ,Jo Koy‘, ale ty mi tak neříkáš?
Přísahal bych, že když jsem byl u tebe, řekla jsi: ,Jo Koyi, jez.‘
Myslím si: ,Jo Koy, má přezdívka.‘
To myslíš vážně?“ „Jo, neříkám ti Jo Koy.“
„Tak jak…
Jak mi říkáš?“
Je to pravda. Jste připraveni? Rozbrečí vás to, kurva.
Přísahám, že jsem to zjistil teprve nedávno.
„Tak jak mi říkáš?“
Povídá: „Říkám ti Jo Ko.
To je tvoje přezdívka, Jo Ko.“
A pro vás všechny, kteří nevíte, co to znamená,
ko v tagalštině znamená „můj“.
Moje přezdívka je Můj Jo. Jo Ko.
No není to kurevsky rozkošný?
Je to tak milý.
Vůbec jsem to netušil.
Říkám: „To je ta nejmilejší přezdívka.“
Ona na to: „Ty jsi ten, kdo furt říká Jo Koy.
Já nevím, kdo to kurva je!
V každým speciálu na Netflixu: ,Přichází Jo Koy.‘
Kdo to kurva je? Je to Jo Ko!“
Proč mi to neřekla před 30 lety?
Na všem reklamním zboží mám překlep.
BEZ ZÁBRAN
Protože černoši hovna nesbírají.
Nevzpomínáš si, kdy jsi naposled sebral hovno.
Černoši hovna nesbírají. Doufejte, že bude pršet.
Jen tak ta hovna z ulice zmizí.
Když nebude pršet, celý sousedství bude zasraný.
Běloši sbírání hoven milují. Vy zkurvysyni to milujete.
Běloši se sbírání hoven nemůžou dočkat.
Kupují si sáčky na hovna.
Ty modrý sáčky. Čtou si nápis na krabičce.
„Biologicky rozložitelné. Šetrné k životnímu prostředí.“
Nemůžou se dočkat…
Mají na ty hovnový sáčky kapsu.
Mají na hovnový sáčky zasranou kabelku.
Nemůžou se dočkat, až jeden odtrhnou.
Nejspíš máš právě teď v kapse modrý sáčky.
Nemůžou se dočkat, až…
Víte, jaký je to tlak, když vás venčí běloch?
Nemůžete si užívat procházku. Musíte se okamžitě vysrat.
Neříkají „Sedni, Bruno!“, ale „Ser, Bruno!“.
Víte, jak je ten pes vystresovanej? Nemůže…
Určitě si říká: „Tady je ten zkurvysyn s těma…“
Protože když pes udělá tenhle pohyb, není cesty zpět.
Není… Z tohohle se nedostane ani člověk.
Chcete někoho zbít a musíte srát, je konec.
„Nakopu ti…“
Běloši s modrými sáčky.
„Kurva, jo, Bruno! Kurva, jo!
Skvělá stolice, Bruno!
Dobrá práce!“
Dají si to do kapsy a jdou pryč.
Černoši hovna nesbírají. Viděli jste černocha venčit psa?
Pes začne srát a oni předstírají, že toho psa neznají.
Řeknou: „Ale ne, ty sereš? Ne, padám odsud.
Dostaneš nás za mříže, ty hajzle.
Radši udělej tohle.
To je… Radši si to zapamatuj, hajzle.“
Jediný způsob, jak to hovno zmizí.
JIM JEFFERIES: INTOLERANCE
Nechápu, co ženy mají se všemi těmi krémy.
Že jo? Já…
Tak jo, ve svým životě jsem bydlel se šesti přítelkyněmi.
Ve svým životě jsem žil se šesti ženami
a všech šest mě opustilo.
A dřív nebo později začnu vinit sám sebe.
Ale dneska ne.
Takže…
Takže, každá žena, se kterou jsem žil,
měla večerní rituál, ve kterém…
Taky mám před spaním rituál.
Jdu do koupelny, vyčůrám se, vyčistím si zuby, jdu spát.
Nedávno jsem si uvědomil, že to můžu dělat vše najednou.
Čůrám, čistím si zuby, vyplivnu, takhle.
Ale u žen je to tak,
že všechny jdete do koupelny na 20 minut,
zavřete dveře
a pak vyjdete
a poslední, co děláte, je to, že si tady něco natíráte.
A pak děláte tohle.
Pak si lehnete do postele a povíte mi, co jsem v ten den podělal.
A to je váš večerní rituál.
Nevím, co se v té místnosti děje,
ale domnívám se, nevím to jistě,
ale domnívám se, že si na celý tělo od hlavy až k patě mažete nějaký krém,
který považujete za nezbytný pro svoji existenci.
Je mi 42 let.
V práci nosím make-up. Když jsem v televizi, dají mi make-up.
Ani ho nikdy nesmývám. Dají mi vlhčený ubrousek,
já řeknu: „Tím se netrapte.“
Během týdne to zmizí a pak mi ho dají znova a…
Kromě toho jsem ještě použil opalovací krém.
Ale za celý svůj život jsem si na obličej nedal nic jinýho.
Dá se říct, že jsem alkoholik.
Býval jsem silný kuřák.
Býval jsem závislý na kokainu.
A moje pleť je kurva bezchybná.
BEZ ZÁBRAN
Nesnáším, když se mi uděláš do pusy
a druhý den přestaneš koukat na můj příběh na Instagramu.
Proč jsi přestal? Předtím ses na něj koukal.
Co se stalo?
Není nic patetičtějšího,
než když druhý den čekáte, kdy ten chlap uvidí váš příběh,
ve kterém říkáte: „Ahoj, lidi.“
Ale vlastně říkáte: „Ahoj, chlape, na kterýho čekám, až tohle uvidí.“
Dotýkáte se rtů, ať si vzpomene, kde měl před pár hodinami ptáka.
A říkáte: „Čau.“
A pak jen obnovujete stránku a čekáte
a váš táta vám pošle zprávu: „Válíš, Nick.“
A vy na to: „Teď ne, tati!“
Bože.
Ptá se: „Co jsi měla k snídani?“
Já na to: „Fakt to chceš vědět, tati?
Třicet mililitrů semena a půlku müsli tyčinky. Jo? To je přesně…
Müsli tyčinku a pořádnou dávku semena, tati.
Jakou příchuť? Směs semínek. Co ještě, tati?“
Já jen…
Prostě chci být děvka, vážně. Jsem taková děvka,
ale mimo vztah se jako děvka necítím bezpečně.
Vážně ne. A chvíli jsem si myslela:
„Když se s nimi nevyspím a nepustím si je do kundy,
citově se nepřipoutám. Třeba jim jen vykouřím.“
Tak jsem jim kouřila a to taky není bezpečný, holky.
Na tom péru něco je. Asi je blíž k vašemu srdci.
Je to prostě…
Šílím z toho.
Můžu to chlapům dělat jenom rukou? Ne, děkuju.
V honění jsem hrozná. Neumím honit a hrát na kytaru.
To o sobě vím. Mám špatný rytmus. Je to…
Moc chci umět hrát na kytaru. Byla jsem na lekcích
a vždy to skončilo stejně, jako když jsem někomu honila. Fakt.
Jsem v bytě nějakýho chlapa. Ukazuje mi, jak mám brnkat.
Mám pocit, že si vedu dobře a on pak řekne:
„Teď společně.“ Řeknu: „Fajn.“
A děláme to společně. Říkám si: „Fajn, jde nám to.“
A on: „Nebudeš se radši dívat?“ Říkám: „Končím. Je mi to fuk. Nejde mi to.
Počkám, než mě vyzvedne máma.“
A pak se na mě udělá.
Tak jsem platila za lekce kytary.
Bylo to před Venmem. Byla to jiná doba.
My z latinskoamerické komunity nechceme žít věčně.
Nesnažíme se jíst jenom to, co je pro nás dobré.
My víme… Poslyšte.
Když jdete do mexický restaurace, už víte,
že vaříme s manteca. Koukněte na nás.
Sereme na obezitu. Loučíme se s ní už ve třetí třídě.
„Měj se, obezito. Kurva, už jsem za tebou.“
A pak jsou malí Latinoameričani tlustí.
Snažíte se je povzbudit. Říkáte: „Hele, mijo,
měl jsi mít dvojče. Proto jsi, vždyť víš.
Neslyšíš hlas, který ti říká, že máš dost? Ne?
Zkus naslouchat. Možná ti sestra chce něco říct.“
V 11 letech má největší chichis v rodině.
„Hej, Tetas, pojď sem.“
Tak získáte přezdívku. Jednou si naserete do kalhot
a do konce života jste Caca.
Můžeš být dospělý muž, jsi zasraný Caca.
„Hádej, kdo se bude ženit.“ „Kdo?“
„Caca.“ „Kurva!
Caca se bude ženit?
„Jeho žena je těhotná.“ „Chingado!
Budou tu pobíhat zasraný cacitas.
Caca se bude ženit, jo? Do prdele.
Zasranej Caca. To má dobrý.“
Nevíme.
Naši rodiče… Při výchově vždy kritizovali naše postavy.
Váš věk jim byl u prdele.
Když šli do práce: „Hej, vy dva tlustoprdi.
Až přijdu, nebudete na gauči,
Gordo jeden a zasranej Gordo dva. Slyšíte mě?“
Odpověděli jsme: „Jo.“ „Fajn. Umyjte se, kurva. No tak.“
SAM JAY: VE TŘI RÁNO
Elon Musk poletí sám do vesmíru.
Kurva, co ten běloch dělá ve vesmíru sám?
Nikomu jinýmu to není podezřelý?
Ten parchant letí do vesmíru bez vlády, bez NASA?
Ani jsem nevěděla, že to jde!
Pokud šlo o mě, oni byli vesmírní lidi. Ovládají vesmír!
Když chcete do vesmíru, musíte přes ně.
Ten hajzl postavil vesmírnou loď, jako by to byla motokára. Létá v úterý.
Mrcho, vesmírný den bývá v sobotu!
Všichni to vědí!
Nemůžeš do vesmíru odletět v polovině týdne!
Je to událost. Bývá to v sobotu. Telka je zapnutá.
Tenhle týpek letí ve středu v noci. Cože?
A ze Sacramenta. Kurva, lítá se z mysu Canaveral.
Odtamtud se lítá.
V zasraným Sacramentu není vchod na Mars.
Když letíte do vesmíru, aspoň to oznamte. Oznamte to v zprávách. Řekněte: „Lidi,
jdu blbnout do vesmíru. Nelekněte se.“ On jen šel.
Jsou to mimozemšťani?
Ne, Elon jen dělá salta na obloze. Co to kurva je?
Ambice bělochů jsou teda něco.
Chcete vědět, v čem je rasismus? V tomhle je, běloši.
Vím, jste zmatení. Hele na něj. „Co to říkáš?“
Kurva zmatený.
Nechápou… Všichni se učí historii.
Takže si říkáte: „Nikoho nevěšíme ani nemlátíme.
Pracuju s černochem, má auto, takže rovnost existuje.“
Prostě si lehnete a s klidem usnete: „Všechno je fér.“
Zasranej nesmysl!
Všechno není fér!
Protože když spíš, sníš o tom, že si koupíš Mars, chlape!
Něco takovýho mě nikdy v životě nenapadlo.
Víte, co jsem si představovala?
„Když budu mít tolik prachů, koupím si zlatý stropy jako Master P.
To kurva udělám, až budu mít ty zasraný prachy.“
Ale sama do vesmíru, kurva? Nikdy!
I kdybych o tom uvažovala, nejdřív zavolám do NASA.
„Hej, NASA, tady Sam. Můžu letět?
Víte co? Je úterý. Do vesmíru se lítá v sobotu.“
MARC MARON: KONEC SVĚTA, POHODA
Nevíte, kdy vám někdo do hlavy nasadí nějakou sračku,
která vám zničí život nebo jej aspoň na pár měsíců změní
nebo vás bude obtěžovat.
A může to být i jen tak mezi řečí,
někdo vám něco nasadí do hlavy a vy se s tím musíte vypořádat.
Můžete mít normální den
a někdo, koho znáte nebo ani moc ne, řekne:
„Užíváš kurkumu?“
„Cože?“
„Kurkuma, bereš ji?“ „Kurkuma?“
„Jo, musíš to brát.“ „Kurkumu?“
„Jo.“ „To koření?“
„Jo, musíš ji užívat.“ „Kurkumu, to koření?“
„Jo, musíš ji užívat.“
„To koření, které si koupíš jednou, abys uvařil indické jídlo,
a pak už ho nepoužiješ
a které ti obarví vařečku, to koření?
„Jo, musíš to užívat.“
A jak odchází, řekne: „Jo a když si tu kurkumu koupíš,
ujisti se, že je i s pepřem, jinak se neaktivuje.“
Nenutí vás to odpovědět, že to zní tak trochu jako blbost?
„Myslíš, že jsem tak hloupý, že tomu uvěřím?“
Je to vědecky podložené?
Zní to, jako by pár podvodníků s vitaminy sedělo kolem kupy levné kurkumy
s prázdnými gelovými kapslemi a jeden z nich řekl: „Já nevím.
Myslím, že to takhle prodávat nemůžeme.
Je to jen koření.
Myslím, že musíme… Musíme něco přidat.“
„Jo? Co jako, šéfe?“ Nevím, proč je to film z 30. let.
„Nevím, třeba další koření?“ „Jo? Co jako? Možná pepř?“
„Jo, pokračuj.“
„Třeba řekneme, že se to tím aktivuje?“
„Do prdele! To je zatracenej nápad za milión.
Pojďme naplnit ty kapsle.
Možná je Rogan prodá ve svým podcastu.“
KEVIN HART: S**T NA TO
Myslím, že soukromá škola mých dětí nerespektuje moji úroveň slávy.
Fakt si to myslím. Vážně. Přísahám Bohu, nevtipkuju.
Budu moc upřímný.
Jsem doma, nebudu se krotit.
Nerespektují moji úroveň slávy.
Jsem velmi skromný.
Po tý větě to tak nevypadá, ale jsem. Jsem velmi skromný.
To, co se ví, nemusím říkat. Víte, kdo jsem,
a já vím, že víte, kdo kurva jsem. Nenuťte mě to říkat.
Dostali mě do situace, kdy musím říct, kdo jsem.
Vezl jsem děti do školy. Učitelé vyběhnou, obklíčí mi auto.
„Pane Harte, rádi bychom si promluvili.
Blíží se velká školní slavnost.
Děláme ji ve škole jednou ročně. Byli bychom rádi,
kdybyste letos na slavnosti vítal hosty.“
Dal jsem jí dost času, aby řekla, že si dělá prdel. Neřekla to.
Říkám: „To si kurva střílíte?“
„Ne. Je to naše největší slavnost. Rádi bychom, abyste vítal.
Myslíme si, že byste ve vítání hostů byl skvělý.“
Než budu pokračovat, něco si ujasníme.
Zaprvé, nemám nic proti lidem, kteří vítají hosty, jasný?
Nechci ten vtip říct a pak mít před domem lidi s transparenty:
„Zrušte Kevina Harta, nerespektuje lidi, kteří vítají hosty.
Zrušte Kevina Harta, nerespektuje vítání.“
Jsou to úžasní lidi.
Ta práce je skutečně nutná. Chápu to.
Už jsem zažil několik úžasných přivítání.
Jednou mě v supermarketu kurva fantasticky přivítali.
Ani nevím, odkud přišel. Vklouzl mi do zorného pole.
Vejdu. Říká: „Vítejte ve Walmartu. Jste na nákupu?“ Říkám: „Co to kurva je?
Kde ses tu vzal, kámo?“
Říká: „Radši si něco kupte. Snižujeme ceny.“
Pak prostě odešel moonwalkem.
Říkám: „Co se to kurva stalo? Co se to tu stalo?“
To přivítání mě tak odrovnalo, že jsem si nejen něco koupil,
ale šel jsem si vykroutit krk, abych ho při odchodu zas našel.
Chci, aby viděl mý věci. „Hej!
Pojď sem, kámo. Hej!
Pojď sem. Ukážu ti svý věci!“
Přišel. Otevřel jsem tašku. Udělal…
Řekl:
„Koupil jste si dobrý věci.“
Vytáhl zvýrazňovač, označil mi účtenku, ať lidi vědí, že nekradu.
Říká: „Určitě přijďte zas.“ Ptám se: „Budeš tu?“
„Když ne já, tak kdo?“
Odkráčel moonwalkem. Říkám: „Kurva!
To bylo jedno z nej přivítání, co jsem kdy viděl.
Určitě se za tebou vrátím.“
Neurážím ty lidi. Jen říkám, že jsem nemusel jít touhle cestou.
Když jsem šel za svým úspěchem, obešel jsem to.
Nemůžete ke mně přijít a žádat, abych vítal lidi.
V tý době byl můj film největší trhák v kinech.
Kurva, byl jsem na autobusech.
Nemůžete mě žádat, ať vítám lidi.
Jsou tam další rodiče,
kteří jsou bývalí herci a herečky, které jste mohli požádat.
Carlton z Fresh Prince, Alfonso,
ten může vítat. Tady ho máte.
Toho chcete u vchodu. Je to váš člověk.
Terry Crews tam má děti. To je váš člověk. Bude hýbat prsními svaly.
„Hej!
Vítejte na slavnosti. Kdo chce lístek? Hej.“
To je kombinace. Rodiče by šíleli.
„Páni! To je škola!
Chci lístky. Koupím každý jeden lístek.“
„Hej!“
Rodiče by to odrovnalo. „To je super přivítání.“
MICHAEL MCINTYRE: ŠOUMEN
A na začátku jsme všichni měli jedno heslo.
Bylo to naše první heslo. S nostalgií si ho pamatujeme.
Používali jsme ho na vše. Když jsme se někam nově přihlásili.
„Můžete zadat heslo?“ „Ano. To je mé speciální slovíčko.“
A pak začaly být firmy dost drzé.
Zadali jste heslo a ukázalo se: „Slabé.“
„Co jste zač, že soudíte mé speciální slovíčko?“
Řekli: „Pardon, ale internet je populárnější.
Musíme vaše heslo posílit.“ A společnosti naléhaly:
„Potřebujeme od vás velké písmeno. Promiňte, ale už hesla nepřijímáme,
pokud neobsahují aspoň jedno velké písmeno.“
Všichni jsme krátce zvážili své možnosti,
než jsme se rozhodli napsat velkým písmenem
první písmeno v našem hesle.
A na nějakou dobu to bylo v pořádku.
Ale internet se stal ještě populárnějším.
A společnosti začaly říkat: „Obáváme se, že se nemůžete přihlásit,
pokud nemáte aspoň jedno velké písmeno a aspoň jedno číslo.“
Znovu
jsme to zvážili na méně než půl mikrosekundy,
než jsme se společně rozhodli.
„Dostanete číslo jedna,
a to na konci mého hesla, jež nyní začíná velkým písmenem.“
A na nějakou dobu to bylo přijatelné.
Dokud nepřišla zcela nová
nečekaná a vzrušující éra,
svět speciálních znaků.
Ani jsme nevěděli, co jsou zač.
A společnosti říkaly: „Potřebujeme velké písmeno,
potřebujeme číslo, ale také potřebujeme speciální znak.“
A klikli jsme na tlačítko. „Prosím, smím vidět pár příkladů
těchto speciálních znaků, na nichž nyní trváte?“
A my je studovali. „Tady jsou.
Netušil jsem, že tyto znaky jsou tak speciální.“
Dokud nám zrak nespočinul
na vykřičníku.
„Ty půjdeš se mnou.“
Dali jsme ho na konec našeho hesla, jež mělo nyní velké písmeno,
hned za číslici jedna.
A v tuto chvíli si každý v divadle London Palladium říká:
„Nejspíš bych si měl změnit heslo.
Asi to udělám zítra. Nebo hned.“
FORTUNE FEIMSTER: SLADKÁ I SLANÁ
Vyrostla jsem na jihu. Máme tam rádi dvě věci.
A to kostely a Chili's.
Na jihu chodí do kostela všichni. Kostely jsou na každým rohu.
Dokonce se vás s kostely snaží ošálit. Třeba teď
si myslíte, že jste v divadle.
Ale odměna za to, že jdete do kostela, je, že pak půjdete do Chili's.
A Chili's v mým rodným městě byla nejluxusnější restaurace.
Byla tak nóbl, že jsem to vyslovovala jako Chile's.
Vyrostla jsem jako metodistka, což se bere jako mírná verze křesťanství.
Jo. Stačí jen troška. Jen puf!
Jen troška Ježíše, víc nepotřebujete.
A nás zajímalo jenom to,
jestli kazatel skončí kázání před polednem,
abychom byli v Chili's dřív než baptisti.
Že jo?
Bylo 11:55 a kazatel pořád žvanil
a bylo slyšet, jak sbor pomalu začíná zpívat.
Chutná žebra
už čekají.
Křičeli jsme: „Kazateli, ukonči to!“
ERIC ANDRE: LEGALIZUJTE VŠECHNO
Mám dobrou zprávu. Konečně jsem s mámou hulil trávu.
Dal jsem to.
Trvalo mi to 36 let. Konečně jsem to dokázal.
Nezapomínejte, že moje máma je 700letá Židovka, jasný?
Nebylo to snadný.
Přišla ke mně domů do Los Angeles,
jel jsem s ní v autě a povídám: „Zahulme si.“
Ona říká: „Ne, je to nelegální.“
„Není, už je to legální.“ A ona na to: „Dobře.“
Bylo to tak snadný.
Tak jsme šli ke mně domů a snažím se s ní hulit
a jí se to nedaří vdechnout. Vypadala jak Dizzy Gillespie.
Tak jí dám sušenku s trávou a začneme hrát Scrabble
a o 20 nebo 30 minut později
má úplně rudý oči, podívá se na mě a říká:
„Mám sucho v puse.
Díky tomu to má být tak lákavé?“
A pak vypěnila. Říká: „Pojď blíž.
Bill Cosby to neudělal.
Udělala jsem to já!“
A od tý doby jsem ji neviděl.
Mimochodem, Bill Cosby tu dělá barmana,
pokud byste chtěli fakt silný pití.
BEZ ZÁBRAN
Viděl jsem skvělý dokument o Tedu Bundym. Viděl to někdo?
Byl to čtyřhodinový čtyřdílný dokument o Tedu Bundym.
Říkali tam, že prý původně chtěl být advokátem nebo politikem.
Když jsem to slyšel, celý to nějak dávalo smysl.
Vybral si chvályhodnější cestu.
Viděl jsem asi 30 dokumentů o Tedu Bundym a musím být upřímný.
Už mi trochu leze na nervy, jak v této zemi obdivujeme sériové vrahy.
Říkám „my“, protože jsem to dělal taky.
Ale cítíte, že je to víc než zvědavost a voyeurizmus.
Je to obdiv. Poznáte to podle jazyka, který v těch filmech používají.
Nemluví o Tedu Bundym tak, jak by měli. Kdyby o něm mluvili upřímně,
každá věta by začínala: „A pak tenhle hajzl…“
Ale nedělají to. Z povinnosti řeknou:
„Byl zkažený. Byl zlý.“
Ale pak na něm najdou téměř obdivuhodné vlastnosti
a pořád je omílají.
Zaprvý, jeho intelekt. Nemůžou přestat mluvit o jeho intelektu,
který byl přeceňovaný. Nebyl tak chytrý.
Tvrdí: „Ted Bundy byl tak inteligentní.
Dvakrát utekl z vězení.“
Víte, jak utekl poprvý?
Bylo otevřený okno a on vyskočil.
Tak by z vězení utekla kočka nebo pták.
Nejste génius, když uvidíte otevřený okno a řeknete si: „Tam je svoboda.“
Nazývali ho géniem, protože se jim asi líbila představa
zkaženého génia.
Řekli: „Ted Bundy byl génius. Sám si dělal advokáta.“
Popravili ho.
Jako právník byl hrozný. Nejste génius,
když dostanete nejhorší… Nemohl to víc podělat.
Kdyby si jako advokáta najal orangutana,
který by si nasral do dlaně a rozetřel to po obličejích poroty,
dosáhl by stejného rozsudku jako Tedovo úsilí.
A můžeme se společně dohodnout, že přestaneme chválit jeho vzhled?
Vypadal průměrně,
ale lidi nepřestanou opakovat: „Bože, byl tak šarmantní.
Ted Bundy byl tak pohledný.“ Ne, nebyl.
Byl pohledný v rámci této skupiny lidí.
Jasný? Mezi chlapy, kteří zavraždili a znásilnili
40 nebo víc žen…
je Ted fešák.
FELIPE ESPARZA: ŠPATNÁ ROZHODNUTÍ
Jsem ženatý. Mám bílou ženu a bílýho nevlastního syna.
Blonďatý vlasy, modrý oči. Bílý synáček.
Vychovávám ho od jeho dvou let.
Říkáme mu Miklo, jo. Miklo.
Ale teď si myslí, že je taky Mexičan.
Začíná si s ostatníma.
„Co je, vole? Chceš vyjebat s la raza?“
Říkám: „Uklidni se, Scotte.
Ti jsou z bytového družstva. Nedělej blbosti.“
Ale bílí kluci jsou zapálení.
Když máte v gangu bílýho kluka, je zapálenej pro věc.
Bílí kluci jsou šílení.
Vymyslí zločiny, na který bychom my nikdy nepřišli.
Jednou ke mně přišel bílý cholo:
„Jak je? Chceš se někam vloupat, hajzle?“
„Kurva. Do čího domu, Ryane?“
“Do domu mojí mámy.
Ta mrcha mi včera večer nechtěla udělat sendvič.“
Když váš nevlastní syn něco udělá,
jste hrdí, i když já mu s ničím nepomáhám.
Vždy říkám: „Jo, víte, jsem jeho jediný otec.“
Ale kdyby se z něj stal sériový vrah nebo by vystřílel školu,
říkal bych: „Kámo, vždyť víš, jací jsou běloši.
Bál jsem se o svůj život!
Jednou se převlékl za ducha.
Nevěděl jsem, jestli to je duch, nebo člen Ku-klux-klanu.“
V dnešní době stále žije a prosperuje spousta Řeků. Zdravím, vítejte.
Ne, starověcí Řekové. Ti jsou mrtví.
Bydleli u rušné silnice, kterou postavili staří Římané.
A koho tu máme? Je to Pythagoras.
Má moc práce s pojmenováním všech trojúhelníků!
Jde na to zostra.
Pak tu máme Sokrata.
Trochu zakopl. Typický Sokrates.
Myšlenky fajn, chůze děs. Zvedej se. Rukola?
Co dělaly ženy,
zatímco všichni muži důležitě pojmenovávali věci?
Podle mého výzkumu,
ženy většinou stály ve skupinkách po třech, nahé,
a čekaly, až muži pojmenují všechny věci.
Vidíte to u této ústřední postavy.
Ptá se: „Co to máš v ruce, Karen?“
„Ale jen pár drobnůstek.“
Ženy jen držely věci. Čekaly a doufaly, že nejsou jedovaté.
Čekaly, až ty věci muži pojmenují. Tohle vzniklo, než pojmenovali postele.
Ženy se zoufale snaží ustlat postele,
jen vyhazují ložní prádlo na stromy halabala.
Říkají: „Já nevím. Prostě si postavme bunkr.
Bude to luxusní bunkr.“
„Hurá, bunkr je hotový!“
Tančit nahé v lese ve skupinkách po třech
je koníčkem číslo jedna všech žen.
Není to super? Není to ta nejbezpečnější věc na světě? Paráda.
Tohle může vypadat jako svobodné nezávazné dovádění
v lese během státního svátku, žádné drama.
Ale dovolte mi vás upozornit na tento stisk.
Je příliš pevný na to, aby šlo jen o zábavu.
Naznačuje napětí.
Co se stalo? Zmínil se někdo o paleo dietě?
Ne.
Tato ústřední postava si uvědomila,
že tato látka, tato gáza, tento potenciální bunkr, pokud chcete,
se jí zařezává tak hluboko mezi půlky…
tak hluboko, že překrývá oba otvory.
A je naštvaná.
Teď stojí za zmínku fakt,
že tohle není fotografie. Tohle není náhodná fotografie
vyfocená v nevhodný okamžik. Trapas.
Ne. Tohle je malba.
Což z tohohle dělá…
rozhodnutí!
Je to rozhodnutí, které jeden muž učinil a strávil na něm čas.
PATTON OSWALT: MILUJU VŠECHNO
Panebože!
Mimochodem, to teď dělávám. Chodím na túry.
To teď dělávám. Túry.
Túry pro mě nejsou cvičení.
Je to moje aktivita.
Protože túry nejsou cvičení.
Je to přechod od skutečného cvičení, které děláte, když je vám 20 a 30,
k mírným procházkám po nákupních centrech,
které děláte po 70 a 80,
abyste se vešli do obleku do rakve.
Nechcete, aby museli sako vzadu rozpárat.
To je trapné. No tak. Pojďme umřít důstojně.
Takže každý den
zaparkuju auto na začátku turistické stezky.
Pak od auta odkráčím,
dokud se nakonec neotočím
a nevrátím se zpátky k autu.
Tohle dělám.
Jsem tam venku, společně s ostatními padesátníky.
Děláme naše ovály beznaděje.
Kdybyste nízko nad zemí letěli vrtulníkem, víte, co byste viděli?
Viděli byste dvacátníky,
jak do sebe cpou drogy, jedí výborné jídlo, mají sex.
Třicátníky se skutečnou prací, jak udržují svět v chodu.
Čtyřicátníky, kteří
se snaží šukat s dvacátníky.
A pak nás, něžné a poražené padesátníky
během našich
oválů marnosti.
V uších máme sluchátka
a posloucháme podcasty,
které dělají
dvacátníci, se kterými nikdo šukat nechce.
Když chceme rozumět naší zemi, musíme rozumět naším přesvědčením.
- Souhlasíte? - Jo.
Že jo? A musíme pochopit, že nejsou pravdivé,
ale jsme o nich přesvědčeni.
Například všichni Indové musí při státní hymně vstát.
Věřím tomu.
Technicky vzato ale nemusíme.
Asi bychom měli. Kvůli bezpečí.
V místnosti jsou chlapi, kteří zpívají a nakopávají zadky.
Tak při státní hymně vstaňte.
Naše hymna je dost pohodová.
Má jasný konec. Není moc dlouhá.
Poznáte, když skončí. Všichni uděláme…
Nikdo neumřel. Sednout.
Tihle lidi nevědí, kdy se posadit.
Nad zemí svobodných
a domovem
statečných.
Ten fotbalista, který klečel, neprotestoval. Jen odpočíval.
Při státní hymně vstávat nemusíme.
Víte, jak to vím? Hlasatel řekne „prosím“.
„Prosím povstaňte, zazní hymna.“
Když slyšíme „prosím“, podle standardních indických pravidel
na to sereme.
„Prosím čekejte, až letadlo dorazí k bráně,
než použijete telefon.“
Běžte do prdele!
Jsme ve vzduchu, vidíme povědomou budovu, začneme telefonovat.
„Prosím nečůrejte na zeď.“ Od toho zdi jsou.
Amerika může být vděčná, že sousedí s Mexikem, a ne s námi.
Protože…
kdyby postavili zeď,
měli by velmi odlišný problém.
„Proč na nás pořád čůrají?“
Teď si to představujete, že jo?
BEZ ZÁBRAN
Mladí lidi se rádi líbají.
Vzájemně si sají jazyky.
Viděl jsem jeden mladý pár líbat se ve výtahu.
Bylo jim jedno, že jsme ve výtahu. Jako by ocucávali lékořici.
On jí pak strčil prst do krku.
Že jo? Prostě strčil…
A ona mu ho začala sát, jako by to byl penis.
Kdybych strčil prst do pusy svý ženě,
řekla by: „Co to kurva bylo?
Zlobíš se na mě? Co jsem kurva udělala?
Když mě nechceš poslouchat, řekni mi, ať sklapnu. Tohle nedělej.
Právě sis během zápasu půl hodiny na gauči škrábal koule.
Cítím jen houby. Nesnáším houby.
Zasraný lanýžový koule. Dej mi pokoj.“
Jo, kolem 45 se přestanete líbat. Pak už děláte:
„Ahoj. Měj se.“
Jo, protože má mrtvej zub a vy nemáte na zubaře.
„Už to nedělejme. Co ty na to?“
URZILA CARLSON: PŘEKVALIFIKOVANÁ ZOUFALKA
Jsou věci, o kterých si myslíme,
že se nám povedly, ale není to tak.
Třeba žabky,
vietnamky,
sandály,
plakkies. Tak jim říkáme v Jižní Africe.
Víte, nikdy nebudeme mít světový mír,
dokud se neshodneme na názvu těchto bot.
Věc se má tak, že ty boty by se měly prodávat s instrukcemi.
Opravdu by je měly mít.
Nikdy jsem je neměla, vyrostla jsem na farmě v Jižní Africe,
kde máme hady, škorpiony a tak dál.
Tam je nosit nemůžete.
Takže jsem si je poprvý koupila
na Novým Zélandu před 13 lety, když mi bylo kolem 35.
Nikdo mě nezastavil.
Koupila jsem je a jak jsem odcházela, nikdo neřekl: „Hej,
už jsi je někdy použila?“
„Ne, nikdy."
„Pojď sem.
Hele, jen abys věděla,
když se dovnitř tý boty dostane jenom kapka vody,
jsi mrtvá.
A když se jenom kapka vody dostane na spodní stranu tý body,
jsi mrtvá.
A ani na vteřinu si nemysli, že dokážeš běžet
během bouřky ze svýho auta…
do obchoďáku, kde se rozhodli vykachlíčkovat podlahu.
Protože ať už jsi fyzicky připravená nebo ne,
uděláš zasranou šňůru.“
A vy řeknete: „Dobře. Fajn.“
A když odcházíte: „Ještě jedna věc.
Jen abys věděla, ty boty jsou jen pro pohyb dopředu.
Říkáme jim jednosměrky.
Jo. Chceš udělat krok stranou?
Jsi mrtvá.
Chceš udělat krok zpátky? Můj strýc to zkusil. Je mrtvý!“
Ty boty jsou tak složitý. Mělo by u nich být varování
a někdo by s vámi měl bydlet týden po tom, co si je koupíte.
Zjistila jsem, že už mám takový poměr věku a váhy,
že už víc nepadám.
Mám škaredé pády.
Nevíte, kdy se vám to stane.
Před pěti lety by se přátelé ptali: „Bylas opilá?"
Teď mi posílají znepokojené smajlíky.
„Jsi v pořádku? Slyšela jsem o tom pádu.“ Já na to:
„Ne, mrcho. Měla jsem boty smrti. Zapomněla jsem.“
TOM PAPA: VEDEŠ SI SKVĚLE!
Teď jsou dobrý časy.
Lidi pořád mluví o starých dobrých časech, ne?
„Co se vrátit do starých dobrých časů?“
„Starý dobrý časy.“ Děláte si srandu? Starý dobrý časy jsou teď.
Starý dobrý časy? Jen teď zjišťujeme, jak věci dělat.
A ani na to jsme zatím nepřišli.
Chcete se vrátit? Tehdy neuměli dělat nic. Nic!
Viděli jste někdy první kolo?
Já neumím vyrobit nic.
Ale vím, že nevezmete to nejmenší kolo, které najdete, a nedáte ho dozadu…
a největší kolo na světě
nedáte dopředu.
To je špatný kolo.
Nemohli jste na něj ani sami vysednout.
Kamarádi vás museli vymrštit nahoru za konce vašeho kníru
a doufat, že přistanete na sedle.
A když jste začali šlapat, nešlo přestat. Šlapali jste až do smrti.
A to nevadilo, protože tehdejší průměrná délka života?
Dvacet osm let!
No tak. Tehdy bylo hrozné žít. Nemocnice byly noční můra.
Jenom vám tam uřízli nohu.
Je jedno, co vám bylo.
Zlomená ruka? Chřipka? Vešli jste dovnitř, ale ven jste skákali.
Žádné léky. Žádný ibuprofen. Umíte si to představit?
Život bez ibuprofenu?
Kouknete do lékárničky a zjistíte, že došel?
Já si lehnu na podlahu a rozbrečím se.
Co si dáte? Ten 12letý lék na alergii, co je vzadu?
Neměli antacida. Žádná antacida.
Najedli jste se, nadmuli se a pak vybuchli.
Tohle jsou starý dobrý časy.
Podívejte se na své oblečení, na ty krásné látky.
Vím, že jste měli na výběr. Není to váš jediný oděv.
Za starých dobrých časů ne. Jeden pevný vlněný oděv.
Tvrdé kožené boty z prasečích jater.
A spodky z pytloviny.
Spodky z pytloviny.
Viděli jste fotky z tý doby?
Všichni jsou naštvaní, zírají do objektivu.
„Co je to s těmi lidmi? Proč jsou tak nešťastní?“
Spodky z pytloviny.
Hrůza.
S UPŘÍMNÝM POZDRAVEM, KANAN GILL
Přijdete domů, začnete hrát hry. Grand Theft Auto III.
Fanoušci GTA.
Poprvý jste ve hře mohli dělat cokoliv.
Mohli jste dělat cokoli.
Krást zbraně. Ukrást auto.
Zajet lidi. Přijde policie. Můžete zabít policajty.
Pak dorazí armáda, kterou můžete zabít taky.
A když uprostřed toho omylem zemřete, jste zase naživu.
V nemocnici, ale bez zbraní. Začnete zase krást zbraně.
Ale pro moji tehdejší mentalitu to bylo až moc svobody.
„Můžeš dělat cokoli.“ „Ano, ale co bych měl dělat?“
„Cokoli. Vyblázni se.“ „Jo, ale jaký je cíl?“
Našel jsem si, co přesně musíte udělat.
Udělal jsem to, dokončil jsem hru.
Na závěr vidíte statistiku, kolikrát jste umřeli, kolik lidí zabili
a je tam moc zajímavá věc, procento dokončení.
A stálo tam: „Procento dokončení: 12 %.“
Dokončil jsem hru. To je 100 %.
Stálo tam: „Ne, jen jsi došel do konce.
Ale udělal jsi jen 12 % toho, co jsi udělat mohl.“
No kurva!
Co když je takovej i život?
Co když umřete a v posmrtným životě
vám dají vysvědčení?
„Tři procenta?“
„Nedělal jsi žádné vedlejší mise.“
„Co třeba?“
„Vidíš tu na večírku? Někdo ti dal joint. Řekls ne.
Patnáct procent.“
„Tak jo.“
„Byls zamilovaný. Chtěls to říct.
Místo toho jsi řekl: ,Měj se.
Byla to jen sázka!‘“
Nebyla to sázka.
BEZ ZÁBRAN
Můj dědeček se rád koukal na wrestling.
Líbilo se mu, když černoši mlátili bělochy.
Třeba Thunderbolt Patterson.
Křičel na telku, když Thunderbolt Patterson
mlátil nějakýho bělocha: „Zab tu bílou hubu!“
A já seděla vedle něj. „Zab tu bílou hubu!“
Netušila jsem, že tím myslel vás bělochy.
Když jsem byla starší, chtěla jsem se podívat na zápas.
Takže jsem na ulici Peachtree v centru.
Jsem na cestě na zápas
a zastavím u hotelu Marriott, abych zavolala bráchovi.
„Pospěš si. Prošvihneme ten zápas.“
Říká: „Už jdu.“ Tak zavěsím, ale když kouknu vzhůru,
vidím, že na mě zírá jeden běloch.
Říká: „Hej, jak se vede?“ Já na to: „Hej, jak se vede?“
Říká: „Chceš se mnou jít na pokoj?“
Já na to: „Tak jo.“
Nikdy jsem v hotelu Marriott nebyla.
Zvlášť ne v pokoji.
Otevřel dveře a hned jsem si všimla,
že má klimatizaci.
To jsme jako děcka neměli.
Měli jsme ventilátor, který měla máma před kundou
a který zápach z její kundy foukal do celýho domu.
„Může někdo mámě říct, že jí dnes smrdí kunda?“
Šel k malý ledničce, co byla v pokoji.
Otevřel ji a dal mi skutečnou Coca-Colu, lidi.
V tý době jsem opravdovou Coca-Colu ještě nepila.
Kolu a možná šuměnku, ale ne Coca-Colu.
Byla jsem tak nadšená, že jsem to vypila celý najednou.
Dovedl mě k posteli. Neřekl nic.
Rozepnul si kalhoty a vytáhl svý bílý péro.
Já bílýho ptáka nikdy dřív neviděla.
A bílý péra mi připomínají syrový kuřecí stehno.
Podívejte na všechny ty bělochy: „O čem to mluví?“
Dal mi ho do ruky a donutil mě ní hýbat nahoru a dolů.
A já si myslím: „Takhle vypadá bělošský barbecue?
Protože tohle kuřecí stehno potřebuje okořenit.“
Asi po pěti minutách z toho kuřecího stehna něco vystříklo.
Vzal mi ho z ruky, utřel ji a dal mi 100 dolarů.
Říkám: „Pane, budete tu i zítra?“
Bylo to zasraně moc peněz pro jedenáctiletou holku.
Jděte do prdele, běloši!
To je víc prachů, než kdy vydělaly vaše stánky s limonádou.
Vaše zasraný stánky takový prachy nikdy nevydělaly.
Ten běloch vytvářel pracovní místa pro černošskou komunitu.
ROB SCHNEIDER: ASIJSKÁ MÁMA, MEXICKÝ DĚTI
Mám rád dvacátníky a třicátníky. Ještě to nechápou.
Dvacátníci a třicátníci říkají: „Pojďme se zřídit!
Chceš se zřídit? Jo! Pojďme se zřídit!“
Ne, nechci se zřídit. Nechci. Ne, není to zábava.
Jsem padesátník. Je mi dobře asi dva dny v měsíci.
Proč bych si je chtěl posrat?
Když se chci zřídit v mým věku,
dám si sýr.
Co to bylo za sýr?
Camembert s lanýžovými lupínky?
Dobře, stálo to za to. Ale kurva.
Teď jsem zřízenej.
Žena mi k Vánocům dala členství do fitka. „Díky, zlato. Děkuju.“
Já vím. Šel jsem tam a viděl jsem starý chlapy. Cvičili.
A byli svalnatí.
Ale vypadalo to divně, víte?
Nechci být svalnatý.
Jen nechci vypadat jako úplná sračka.
Víte? To je můj cíl. Dejte mi osobního trenéra.
Ne úplně svinskýho osobního trenéra.
Tak sleduju ty starý chlapy a jsou svalnatí, ano?
Ale vypadalo to divně. Něco tam nesedělo.
Říkám si: „Jsou to ty…“ Pak mi to došlo.
Nemáte být svalnatí, když jste staří.
Protože se vám moc tence natáhne kůže.
„Hele, jak jsem nabušenej.“
„Ale je ti vidět srdce.
Obleč si tričko.
Je mi z tebe špatně.“
Ale má nejoblíbenější část manželství je, když má žena rozhodne, co už nepotřebuju.
„To ti už nesedí. Tohle vypadá děsně. Tohle nemůžeš nosit.“
Není Mexičanka. Ale dělat tenhle hlas je zábavnější.
Mohla by být Mexičanka. Nejsem si jistý. Mám podezření. Nevím to jistě.
„Tohle už nenosíš. Tohle ti už nesedí.“
Moje žena mi vyhodila všechny tepláky.
„Proč jsi je vyhodila?“
„Protože tepláky ti lžou.
Tepláky jsou lháři.
Nevíš, jak moc tloustneš.
Nevíš to. Až jednoho dne obě šňůrky zmizí.
Pak jseš tlustý prase.
Je pozdě. Vyhodila jsem je.“
Ale má pravdu. Řeknu vám, že když jste chlap po 50,
nošení tepláků je nebezpečný. Jo, nebezpečný.
Protože je až moc snadný vytáhnout péro.
Zjistil jsem, že vytahuju péro. Nebyl jsem ani v polovině cesty na záchod.
A pak mě něco rozptýlilo.
Pak slyším ženu křičet: „Proč máš ptáka venku?
Ještě ani nejsi na záchodě.“
Já na to: „Hej,
já netušil, že Olive Garden má salátový bar.“
BEZ ZÁBRAN
Nevím. Ale nejsem dobrá feministka.
Pořád poslouchám R. Kellyho.
Než vyšel ten dokument, zapomněla jsem, jak je ta hudba dobrá.
Lidi šílí. „Co s jeho hudbou uděláme?“
Říkám: „Jasně, nepodpořím nic novýho, co vydá.
Pokud to nebude skvělý.“
Na jeho starou hudbu se už nová pravidla nevztahují.
Jestli tu hudbu neposloucháte,
pak jako kdyby ty děti šukal zbytečně.
Hele, lidi, podívejte…
Nemusíte podporovat válku, ale vojáky podporujete vždy.
Páni.
Ty holky sloužily této zemi.
Myslím, že by měly mít stejná práva jako veteráni.
Měly by chodit do školy zdarma, nastupovat do letadla první.
Proč necháváme nastupovat první babičky?
Nic pro nás neudělaly.
Ty holky jsou důvodem, proč máme remix „Ignition“.
Ach jo. Ale dívali jste se na ten dokument?
Nevěděla jsem, že měl sex s dětmi a držel je u sebe doma.
„Kelly, chytit a pustit.
Nemůžeš mít ve sklepě celý juniorský basketbalový tým.“
Říkaly: „Prohráváme spoustu zápasů.
Kde jsou rozehrávači?“
Myslím, že spával s dětmi, protože uměly číst na stejné úrovni.
Je mi jedno, jestli se tomu smějete.
Celé dětství mě ignorovali.
Jo. Moc ráda bych byla v domě R. Kellyho.
Bože. Muselo tam být tolik dětí, se kterými bych si hrála.
Páni. To by byla skvělá hra na honěnou.
R. Kelly vydal píseň s názvem „I Believe I Can Fly“.
Když si myslel, že může létat,
rozhodně si myslel, že mu projde šukání dětí.
KENNY SEBASTIAN: KDO JE TADY NEJZAJÍMAVĚJŠÍ
Harmonium.
Najednou se objevilo!
Harmonium je tak depresivní nástroj.
Ale nejde ho nenávidět. Vypadá jako starý astmatický strýček.
Kytara je jako teenager. „Dejme si drogy, brácho. No tak.“
Harmonium říká: „Odvezeš mě do chrámu?“
Poprvý, co se někdo zaradoval,
když se někdo přiblížil k harmoniu.
Obvykle je to soundtrack k pohřbu.
Harmonium je bezva.
Nepotřebuje elektřinu, aby hrálo.
Je ekologické, takže…
Je i odolné vůči chudobě. Nemůžete si stěžovat vládě.
„Nemůžeme se věnovat umění, protože nemáme elektřinu.“
Vláda odpoví: „Harmonium.“
Západní nástroje, elektrická kytara a klavír, potřebují elektřinu.
„Mami, můžu hrát na elektrickou kytaru?“ „Ne, kopne tě.“
Cože?
Taky je zajímavé, z čeho je vyrobené. Ze dřeva a deprese.
Takže… A je to jediný nástroj, který zní jako slovíčko „ne“.
Je to „ne“ v každé stupnici.
Ptal jsem se učitelky: „Můžu hrát na kytaru?“ Udělala…
Jak z toho může vzejít něco dobrého?
A nejen v angličtině, v jakémkoli jazyce. Jako…
Nahi.
Úžasné. Mohl bych začít brečet a nepoznali byste rozdíl.
Nahi.
„To je ale alap!“ Ne, brečí.
NAPROSTO IMPROVIZOVANÉ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁLY
- Zklameme vás? - Kdo ví?
To nevíme. Nevíme, co se stane.
- Ne. Proč, Thomasi? - Je to naprosto improvizovaná show.
- Co to znamená? - Všechno je vymyšlený.
- Jak to myslíš? - Ty něco řekneš a já odpovím: „Ano a…“
Takže když řeknu: „Ty masový kuličky jsou dobrý…“
Odpovím: „Ano a jsou vyrobený z masa.“
- To je improvizace. - To je improvizace.
Prosím. Naposled jsi šukal ty mě.
- To jo. Šukal. - Jo.
- Víš, jaký to je. Můžeš to udělat znovu. - Já vím.
Nevíš, jestli nás donutí šukat.
- Jo, tak se otoč. - Do toho.
Kámen, nůžky, papír. Jednou.
- Jedna a dost? - Jo.
- Kámen, nůžky, papír, teď. - Dobře.
- Hej, to uděláš? - Ne.
- Můžeme? - Jo.
Asi vím, co uděláš.
- Dobře. - Podle toho, cos ukázal.
- Určitě to dám. - Dobře.
- Na 100 % tě porazím. - Dobře.
Fakt si myslím, že tě porazím.
- Dobře. Jo. - Vážně.
- Jsem si jistý. - Já si to taky myslím.
- Myslím, že jsem tě nahlodal. - Jo.
- Můžeme? - Proto nejspíš skončím ošukaný.
Jsme zvířata. Nešukáme jako lidi.
Souhlasíme s tím.
Jo, tohle jsou dvě gazely, který souhlasí, že jedna ošuká tu druhou
na základě jedný hry kámen, nůžky, papír.
Můžeme?
- Dobře. - Vím, že prohraješ.
- Fakt to vím. - Já taky.
A nevím, proč se bojím.
- Je to jedno. - Nemá to žádný následky.
Nahráváme to, když prohraješ, každý to zjistí.
Že mi nejde kámen, nůžky, papír.
Můžeš změnit odpověď.
Když ji změníš, já taky. Řekni mi to.
- Ne. - Ani já ne, ty zasranej idiote.
- Můžeme? - Jo.
Kámen, nůžky, papír, teď!
Díky! To bylo vše.
Díky, New Yorku. Jste nejlepší.
- Mockrát děkuju. - Moc děkuju.
Díky. Gracias.
Díky vám je tenhle speciál kurva speciální!
Byli jste kurva dobří. Dobrou noc.
Děkuju mnohokrát, dámy a pánové!
- Díky moc. - Děkuju vám všem.
Překlad titulků: Daniela Červenková