Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК ОРИГІНАЛЬНОЇ КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
В чому суть буфетів?
«Все погано.
Як зробити все ще гірше?»
«Чому б людей, які й так не контролюють об'єм того, що їдять…
не помістити в розпусну оргію в дусі Калігули
з безмежним споживанням?
Зробимо вхід у формі гірки з шоколадного сиропу».
Буфет — це наче відвести свого собаку до «Petco»
і дозволити робити покупки самому.
Віддати йому свій гаманець,
сказавши: «Чому б тобі
не обрати собі правильну, на твою думку, кількість їжі?
Подумай, як пес.
Я зачекаю в авто.
Залиш вікно привідкритим, щоб було чим дихати».
Люди погано себе проявляють
в середовищі з їжею та без обмежень.
Ніхто не замовляє в ресторані йогуртне парфе,
реберця, м'ясний пиріг, краба, чотири печива й омлет.
Люди набирають на тарілку наче востаннє.
Це ідеальна робоча модель
всіх їх емоційних та особистих проблем.
Вони тримають цю тарілку.
«Ось, з чим я живу».
Салат з ложкою морозива.
«У мене нерозв'язані проблеми,
які я вирішую в буфеті».
Дістають незнайомців.
«Перепрошую, де ви це взяли? Що це? Я такого не бачив.
Це карамелізована куряча ніжка? Дайте спробувати.
Ви знаєте, де вони є. Візьмете ще». Ну ж бо!
ЛЕСЛІ ДЖОНЗ «МАШИНА ЧАСУ»
Молитви у 24 і в 42 сильно відрізняються.
Молитва у 24 це щось таке:
«Господи…
допоможи не підхопити венеричну хворобу.
Дякую, Боже, за цей светр».
А в 42 це щось як:
«Господи…
чому я така стомлена?
Ісусе, я приймаю вітаміни, як ти й казав.
Боже,
прошу, нехай він не підхопить від мене венеричну хворобу.
Не змушуй мене йти до туалету опісля, Отче.
Просто…
Це не сексуально, Господи!»
ТЕЙЛОР ТОМЛІНСОН «КРИЗА ДВАДЦЯТИРІЧНИХ»
Зайшла на тижні на Facebook.
Перевірити, чи моя родина — досі расисти та…
Жартую. Не треба мені перевіряти. І…
Дівчинка, з якою я вчилася в школі щойно з медового місяця.
Вона написала, що зробить перерву від соцмереж.
Ви таких бачили?
Таких героїв Інтернету?
З їх важливими оголошеннями: «Увага! Увага!
Я роблю перерву від соцмереж.
#Сміливість».
Чуваче,
нікому фото твого сендвіча в середу не було потрібне.
Не буде потрібне і в п'ятницю. Ясно?
І нащо взагалі писати, що скоро припиниш писати?
Це наче випивати за те, щоб кинути пити.
Початок в тебе так собі, люба.
Вона записала відео в Instagram, Facebook, всюди.
Вона каже: «Народ, як ви, напевно, знаєте, я вийшла заміж,
тому зроблю перерву від соцмереж,
щоб зосередитися на подружніх обов'язках».
Подружні обов'язки.
Думаю: «Тобто одночасно робити мінет і ділитися відео з котиками ти не можеш?
В тебе дві руки. Практикуй мультизадачність.
Будь хазяйкою».
Думала, це дивно,
запустила відео задом-наперед. Вона певно:
«Я вчинила жахливу помилку. Заберіть мене. Він такий нудний!»
А ми їй: «Знаємо. Ми знайомі».
Він з тих, про кого згадуєш на півдорозі додому:
«Чорт! Де Даг?
О ні. Треба повернутися. Мій гаманець у нього в бананці…»
Не жалійте Дага. Він жахливий.
Щоразу, як він розказує історію, якась дитина губить повітряну кульку.
ТОМ СЕГУРА «ОДИНАК»
Ви коли-небудь зустрічали таку нудну людину,
що відчуття, ніби вас труять?
Ви до неї говорите і такі:
«Я зараз помру.
По-моєму, через тебе».
Одного такого звати Крейг.
Я зустрів…
Я запам'ятав.
Я думав: «Я тебе на все життя запам'ятаю».
Я зустрів його в банку.
Чи він банкір? Ні.
Охоронець? Ні.
Ким він працює?
Не знаю. Як називають тих, хто стоїть зараз в лобі…
банків?
Заходиш, питаєш: «Ви тут працюєте?»
А він: «Ну, наче». Така людина.
Лобійний посередник.
Я його побачив. Ми зустрілися поглядами.
Не знаю, як у вас. У мене — якщо зустрілися поглядами
вдень, а не вночі,
саме вдень…
чисто з добропорядності, я тебе бачу. Так я і зробив.
Ми зустрілися поглядами, я питаю: «Як справи?» А він…
Тоді я: «Гаразд, тож…»
Потім я підхожу до других дверей.
Беруся за ручку і чую: «Ви до банку?»
Я: «А це ще банк?»
Він: «Так». Я: «Хотів би»
Він: «Давай».
А я такий…
«Добре. Дякую».
Я знову за ручку, а він мені: «Наступного тижня я їду до Вірджинії».
«Це ви до мене?»
Він: «Ви ж спитали, як у мене справи, коли зайшли.
Треба було подумати. Отакі справи».
Я: «Це найдивніша дурня, яку я в житті чув,
а ще це питання працює не так, але гаразд».
Потім я знову до дверей, а він:
«Так, там живе моя сестра», а я йому:
«Як давно?»
Мене втягнуло.
Він: «15 років», я: «І ти там ніколи не був?»
Він: «Ні».
А тепер я на нього дивлюся й думаю: «Ти сам до роботи дістаєшся, чи…
тебе хтось підвозить? Розумієте, про що я?»
Гадаю, він…
Так.
Гадаю, він прочитав мій погляд,
бо раптом він такий: «Я водій».
Я: «Круто, чуваче. Круто.
Я теж. Божевілля.
Мені треба туди».
Він: «Так, ми зацінимо Вашингтон, подивимося пам'ятники».
Я: «Я б з радістю послухав, але мушу внести депозит».
Він: «Я на вас зовні зачекаю». Я: «Ах ти вилупок».
До біса його.
І до біса таких людей.
Якщо вам не бракує мужності розповідати, як у вас справи, коли у вас питають
«як у вас справи» — ви грубі й самозакохані.
Я серйозно.
Є дві прийнятні відповіді на таке питання: добре й чудово.
Якщо все жахливо — кажете «добре».
І не завантажуєте людей своїми проблемами
під час обміну люб'язностями. Так.
ДЖЕК ВАЙТХОЛЛ: «Я ПРОСТО ЖАРТУЮ»
В такому вже світі ми живемо. Треба зважати на почуття людей,
на толерантність,
непереносність,
гастрономічні потреби.
Я скажу, що для мене занадто, мушу сказати.
Бога ради…
у нас вже досить видів молока.
Можна перестати доїти все підряд?
Недавно я пішов взяти кави.
У мене на каву дуже простий смак.
Це має бути простий процес.
Було саме навпаки.
Я заходжу: «Привіт, кави з молоком, будь ласка».
«Добре, з яким молоком?
Є кокосове, мигдалеве,
горіхове, з кеш'ю, макадамі,
вівсяне, рисове, конопляне, соєве.
Можна з бобів, стручків, горіхів, злаків,
вівса, льону, листя, зерен, дерева».
«З соска, будь ласка.
Байдуже якого. Бажано коров'ячого, але я не перебірливий.
З будь-якого соска, який є».
Вона подивилася на мене так, наче я з її соска молока прошу.
Наче дивак тут я. Я не дивак.
Це ти у своїй підсобці з друзями
доїш бісові горіхи кеш'ю.
Ви дивні, не я.
Я в жодному разі не сумніваюся,
що непереносимість лактози — жахлива й актуальна проблема.
Просто хочу нагадати, що ліків проти раку в нас немає,
а на ринку вже 12 замінників молока,
що, я б сказав, на 11 більше, ніж потрібно!
МІШЕЛЬ БУТЕА «ВІТАЄМО В БУТЕАТОПІЇ»
Ти підходиш комусь іншому. Хоч ти цього й не знаєш.
Надто пізно в житті я зрозуміла, що я доступна Бейонсе
для чиновників.
Боже мій. Серйозно?
Чорні чиновники, на імена Лоренс, Деніс, Кьортіс, Отіс,
всі, в кого імена закінчуються на с. Вони мене обожнюють!
Мені не можна на парад до Дня Ветеранів. Моя дупа у небезпеці.
У небезпеці.
Вони дивляться на мене так, наче мої груди їм знімуть ПТСР,
і я не проти, бо я патріотка. Дуже дякую.
В думках і в молитвах. Дякую за службу.
Дуже дякую.
Не знаю, як ви, а я можу змусити чиновника працювати у свято.
А це ще та влада.
Що ти робиш?
Я лише кажу, що ти підеш зі мною на пошту в грудні.
БЕРТ КРАЙШЕР «ГЕЙ, ЗДОРОВАНЮ»
Я вдома. Дзвонить телефон. Це шкільна медсестра.
Вона каже: «До мене прийшла Айла.
Її батьки вдома?» Кажу: «Я підхожу».
Дає їй слухавку. Перші її слова такі: «Тату, я намагалася все спинити».
Я: «Спинити що?»
Вона: «У мене місячні».
Я: «Що від мене треба? Нові штани, труси, шкарпетки?
Потрапило на шкарпетки?
Відро, серветки, часник? Треба захистити тебе від вампірів».
Вона: «Тату, все добре. Мама дала мені екстрений набір».
Я: «То нащо мені дзвониш?»
Вона: «Збігай до магазину й закупися».
Я: «Що це за місячні такі?»
Вона: «Ні, тату. Я організовую вечірку з нагоди місячних».
Я: «Перепрошую?»
Вона: «Так всі дівчата роблять.
Треба, щоб ти закупився.
Купи червоний бісквіт». А я їй…
Я: «Люба, не думаю, що зможу його їсти…
знаючи, що він символізує».
Вона: «Тату, червоний бісквіт,
щоб написати на ньому ім'я для місячних». Тоді я…
«Хто дає місячним ім'я?»
Вона: «Джорджія назвала іменем дівчини з автострахування».
«Будь ласка, треба зараз же. Сьогодні десять людей прийдуть».
Я: «До нас прийдуть десять дівчат?»
«Ні, вісім дівчат, двоє хлопців».
Я: «Хто запрошує хлопців на таке?»
Я чую в телефоні зловісний сміх,
тоді вона каже: «Тату, в цьому й сенс.
Ми не кажемо їм, чому вони там».
І тут я кажу: «До біса, я в ділі».
Це була найвеселіша вечірка в житті.
Планувати та відвідувати вечірку з такої нагоди.
Я одягнувся в усе червоне, як на китайський Новий Рік.
Пив Піно-нуар. Приготував макарони з соусом маринара.
Просміявся весь вечір з дівчатами
і хлопцями, Максом і Картером. Обличчя в червоному бісквіті,
як в медовий місяць,
а вони такі: «Все одно посмакую».
Вся вечірка
і хлопці дивляться на бісквітний торт: «Що ще за Джейсон?»
Моя донька, Айла Крайшер…
назвала свої місячні Джейсоном,
бо вони були в п'ятницю 13-го.
ДЖО КОЙ «ЯК РИБА В ВОДІ»
Я виступав під іменем Джо Кой 30 років.
Після виходу останнього шоу…
Я зустрівся з журналістами, постійні інтерв'ю.
І кожен з них питав одне й те ж.
«Чому саме Джо Кой?»
А я їм: «Не знаю».
Я: «Так філіппінці й роблять.
Називають щось, а потім називають це по-іншому, чорт забирай».
Це правда,
я про це недавно дізнався. Десь чотири місяці тому.
Я поїхав до Вегасу
і взяв свою тітку Евелін.
Я глянув на неї і запитав: «Тітко Евелін,
репортери часто питають про моє прізвище,
а я не знаю, що сказати.
Можеш розповісти?
Чому саме Джо Кой?»
І вона дуже стара. Зрозумійте.
Вона подивилася на мене якось так…
«Я тебе Джо Коєм не кличу».
А я тоді: «Боже, вона стара.
Забуває все».
Тож я погано почувався. Кажу щось таке: «Тітонько, це я.
Я Джо Кой.
Джо Кой, твій улюблений племінник.
Я Джо Кой».
А вона мені: «Я знаю, хто ти. Я не дурна.
Я кажу, що не кличу тебе Джо Коєм».
Я: «Ти про що, як це не кличеш?
Ти зараз приколюєшся з мене?
Ти серйозно? Я 30 років був Джо Коєм.
Ти не заперечувала».
Вона: «Так, не заперечувала,
бо ти казав "Джо Кой", я не була проти».
«30 років ти не була проти, але ти мене так не кличеш?
Клянуся,
якось я був вдома і ти сказала: "Джо Кой, їж".
А я: "Джо Кой — таке в мене прізвисько.
Ти зараз серйозно?» «Так, я не кличу тебе Джо Кой».
«Тоді як…
Як ти мене кличеш?»
Це правда. Готові до цієї дурні?
Ви зараз заплачете.
Клянуся, я про це лише дізнався.
Я: «То як ти мене кличеш?»
Вона: «Я кличу тебе Джо Ко.
Таке в тебе прізвисько, Джо Ко».
Для тих, хто не знає, що це значить:
в Тагалогу, «ко» — значить «мій».
Моє прізвисько — Мій Джо.
Джо Ко. Як же це мило?
Дуже мило.
Складно уявити.
Я: «Яке ж миле прізвисько».
Вона: «Ти один постійно казав Джо Кой.
Я не знаю, хто це, чорт забирай.
Кожного епізоду для Netflix: "На сцені Джо Кой".
Я: "Хто це, в біса, такий? Він Джо Ко!"
Джо Ко».
Чому вона не сказала 30 років тому?
Весь мій мерч з помилками.
«ДЕГЕНЕРАТИ» ДОНЕЛ РОЛІНГС
Бо чорні не прибирають лайно.
Коли ти востаннє його прибирав?
Чорні лайно не прибирають. Сподівайся на дощ.
Лише так лайно зникне з вулиці.
Не буде дощу — в ньому буде весь район.
Білі обожнюють прибирати лайно. Ви, вилупки, це обожнюєте.
Білі чекають на це з нетерпінням.
Купують спеціальні пакети.
Сині такі. Читають, що на упаковці.
«Біорозкладання. Екологічний».
Не можуть дочекатися…
Щоб взяти набрати пакет лайна.
У них для цього є сумки.
Коли б то ще один пакетик взяти.
У вас певно й зараз у кишені синій пакет.
Їм це подобається…
Знаєте, як складно бути псом білого хазяїна?
Ти не можеш нормально погуляти. Одразу доводиться срати.
Не: «Бруно, сидіти». А: «Бруно, срати!»
Знаєте, скільки це стресу для пса? Він не…
Знаєте таких: «Знову цей виродок з…»
Бо щойно пес робить ось так, шляху назад вже немає.
Не… Для людини теж.
Спробуйте з кимось битися, коли хочеться в туалет.
«Я тобі зад…»
Білі з їх синіми пакетами.
«Так, Бруно! Так, чорт забирай!
Чудовий стул, Бруно!
Молодець!»
Кладуть в кишеню і йдуть геть.
Чорні не підбирають лайна. Бачили, як чорний гуляє з псом?
Якщо псу приспічило, він його більше не знає.
Він такий: «О, ти в туалет? Я звалюю.
Нас через тебе закриють.
Краще ось тут.
Це ж… Пам'ятай таке, вилупку».
Лише так розбираються з лайном.
ДЖИМ ДЖЕФРІС «НЕПЕРЕНОСНІСТЬ»
Не розумію, що не так з лосьйоном і жінками.
Еге ж?
Я жив з шістьма дівчатами за своє життя.
З шістьма
і всі шість мене кинули.
Рано чи пізно я звинувачував себе.
Але не сьогодні.
Зараз…
Кожна жінка, з якою я жив
проводила ритуал на ніч…
Я теж роблю ритуал перед сном.
Сходити до вбиральні, почистити зуби, лягти спати.
Недавно я дізнався, що можна робити все одночасно.
Я пісяю, чищу зуби, спльовую якось так.
А у жінок це якось так:
піти до вбиральні на 20 хвилин,
зачинити двері,
а тоді вийти
і натирати щось отут.
Ось так.
Потім лягти до ліжка і згадати всі мої помилки за день.
Які жахливі у вас будні.
Я не знаю, що відбувається у вбиральні,
але припускаю, хоч і не певен,
що ви покриваєте тіло з голови до п'ят якимось лосьйоном,
без якого ваше існування неможливе.
Зараз мені 42.
Я працюю в гримі. На телебаченні мене гримують.
Я його навіть не стираю. Просто… Мені дають серветку,
а я: «Не хвилюйтеся про це».
За тиждень сам зійде, а потім знову треба…
Ще мащуся сонцезахисним кремом.
Але більше нічого на обличчя не мастив за життя.
Я алкоголік, можна сказати.
Раніше багато курив.
Сидів на кокаїні.
А моя шкіра бездоганна.
«ДЕГЕНЕРАТИ» НІКІ ГЛЕЙЗЕР
Ненавиджу, коли мені кінчають в рот,
а потім не дивляться історії в Instagram.
Чому ти перестав?
Ти ж раніше дивився.
Що сталося?
Чи є щось жалюгідніше,
ніж наступного дня чекати, що той самий хлопець подивиться історію
яку ти запостила? Ти: «Гей, народ!»
Але насправді: «Гей, хлопець, на якого я чекаю».
І ти торкаєшся до рота,
щоб нагадати йому, де нещодавно був член.
І ти така: «Ой, привіт».
Оновлюєш сторінку, чекаєш на нього,
а потім тобі пише тато: «Хороша робота, Нік».
Тоді ти така: «Не зараз, тату!»
Господи.
А він: «Ти щось снідала?»
А я: «Ти справді хочеш знати, тату?»
30 грамів сперми й половинку батончика «KIND». Добре? Саме це…
Батончик «KIND», запила спермою, тату.
З яким смаком? Йогурту. Що ще, тату?»
Я просто…
Просто хочу бути хвойдою, справді.
Я така хвойда,
але не в стосунках мені незручно нею бути.
Справді. Колись я думала:
«Може, якщо не даватиму у піхву,
то не прив'язуватимуся. Може, якщо обмежитися мінетом».
Тож я так і робила, але це теж небезпечно, дівчата.
Є щось таке в їхніх членах. Вони дістають до серця абощо.
Просто…
Божевілля.
Як щодо роботи руками? Цього достатньо, щоб задовольнити хлопця. Але ні, дякую.
Я в цьому жахлива. В цьому та в грі на гітарі.
Це я точно знаю. У мене погане відчуття ритму.
Я хотіла навчитися грати на гітарі. Брала уроки,
але вони закінчувалися як і моя робота руками.
Я у квартирі у хлопця. Він показує мені гітарні рухи.
Я думаю, що добре справляюся, а потім він каже
«Давай разом». Я погоджуюся.
Ми робимо це разом. Я думаю: «Все супер!»
А тоді він: «Може просто подивишся?»
Я: «З мене досить. Байдуже. Я не вмію.
Мамо, забери мене».
І він кінчає на мене.
Так я й платила за уроки гітари.
Оплати телефоном ще не було, часи були інші.
Латиноамериканці не хочуть жити вічно.
Ми не турбуємося про те, чи здорова наша їжа.
Ми знаємо.
Коли ти йдеш до мексиканського ресторану, знаєш,
що ми готуємо з жиром. Гляньте на нас.
Ми перемагаємо ожиріння. Прощаємося з ним до третього класу.
«Бувай, ожиріння. Я тебе пройшов».
Маленькі латиноси всі жирні.
Хочеться їм зарадити. Наче: «Слухай, любий, ти мав…
Ти мав бути одним з двійнят. Тому ти й, знаєш.
Голос не каже тобі, що ти повний? Ні?
Прислухайся. Може, це твоя сестра хоче тобі сказати».
Більші груди в 11, ніж в решти сім'ї.
«Агов, Вим'я, ходи сюди».
Так і з'являються прізвиська. Один раз вкакаєшся
і ти Кака на все життя.
Можеш бути дорослим чоловіком, але Кака.
«Вгадай, хто одружується?» «Хто?»
«Кака». Чорт!
Кака одружується?
«Його жінка вагітна». Чорт забирай!
У них будуть маленькі какуси.
Кака одружується. Чорт.
Чортів Кака. Оце молодець».
Ми не знаємо.
Нас виростили засновники бодішеймінгу.
Їм було плювати, якого ти віку.
Вони йшли на роботу і: «Агов, жирні вилупки.
Злізьте з дивану, доки я прийду,
Жирдяй Один і чортів Жирдяй Два. Ви почули?»
Ми казали: «Так». «Добре. Приведіть себе до ладу».
СЕМ ДЖЕЙ «ТРЕТЯ РАНКУ»
Ілон Маск скоро сам вийде в космос.
Що білому там самому робити?
Це не підозріло для вас? Я один?
Він сам виходить у космос. Без влади, без NASA.
Я не знав, що так можна, чорт забирай!
Я гадав, що саме вони — космонігери.
Вони відповідають за космос!
Зв'язуєшся з космосом — зв'яжешся з ними.
Цей вилупок побудував корабель, наче карт. Щовівторка туди літає.
Суко, день космосу — субота!
Всі це знають!
Не можна серед тижня туди літати!
Це має бути подія в суботу по телику.
А цей нігер зранку в середу. Що?
Запуск із Сакраменто. Чорт, для цього є Мис Канаверал.
Звідти й запускай.
Не можна мати курс Сакраменто-Марс.
Летиш в космос — хоча б повідом.
Повідом через ЗМІ. Скажи: «Гей, народ,
я тут поваляю дурня в космосі. Не хвилюйтеся».
Ми думали, це прибульці. Це вони?
Ні, це просто Ілон в небі бочки крутить. Що це таке?
Амбіції білих — божевілля.
Знаєте, де мешкає расизм? Ось де, там де білі чоловіки.
Знаю, ви не зрозуміли. Він такий: «Ти про що?»
Не розуміє.
Всі вчать історію.
І кажуть: «Нікого не вішають і не б'ють.
Я працюю з чорним, у нього є авто — рівність».
Просто розслабся, заспокойся. «Все чесно».
Дурня!
Нічого не чесно!
Бо ти спиш і мрієш про купівлю Марса, нігер!
Я в житті б не подумав, що так можна.
Я думав, що зроблю, коли матиму гроші.
«Зароблю купу грошей, куплю золоту обшивку як у Master P в «Cribs».
Ось, що б я зробив з грошима».
Самому в космос? Ніколи!
Навіть якби подумав про космос, спершу дзвінок в NASA.
«Йо, NASA, це Сем. Можна?
Знаєш що? Сьогодні вівторок. Космос лише в суботу.
МАРК МЕРОН «КІНЕЦЬ ВЕСЕЛИХ ЧАСІВ»
Ніколи не знаєш, коли хтось зморозить щось таке,
що зруйнує тобі життя, або змінить його на місяці,
або додасть проблем.
І це може бути мимоволі,
хтось просто каже щось,
а тобі потім з цим жити.
Був звичайний день,
а потім хтось знайомий чи не дуже питає: «Ти їси куркуму?»
«Що?»
«Куркуму їси?» «Куркуму?»
«Так, тобі варто спробувати». «Куркуму?» «Еге ж».
«Приправу?» «Так, спробуй». «Куркуму? Приправу?»
«Так, чуваче, спробуй».
«Приправу, яку ти купуєш раз в житті для індійського рецепта…
і ніколи більше не бачиш,
а вона псує тобі дерев'яну ложку, цю куркуму?»
«Так, спробуй її».
Йдучи, він каже: «А, так, якщо братимеш куркуму,
бери з чорним перцем, бо не активується».
Ви в таких випадках не думаєте:
«Звучить як дурня, чи не так?
Я, такий дорослий, мушу в це вірити?»
Де наукові факти?
Звучить так, ніби якісь шахраї
сидять з горою куркуми
й пустими капсулами і один каже: «Не знаю.
Не думаю, що так зійде.
Це лише приправа.
Гадаю, треба додати ще щось».
«Наприклад, шеф?» Не знаю, чому це кіно з 30-х.
«Може, ще одну приправу?» «Так? Наприклад? Перець?»
«Продовжуй».
«Може скажемо, що він її активує?»
«Боже правий! Це ідея на мільйон.
Завантажуйте капсули.
Може, Роган попіарить їх у подкасті».
КЕВІН ХАРТ «ПОФІГ!»
Не думаю, що приватна школа моїх дітей поважає мене як знаменитість.
Я так не думаю. Серйозно. Богом клянуся, це не жарт.
Буду дуже чесний.
Я в себе вдома. Не стримуватимуся.
Вони мене не поважають як знаменитість.
Я дуже скромний.
Може після таких слів так і не скажеш, але так і є. Я скромний.
Це й так зрозуміло. Ви знаєте, хто я
і я знаю, що ви це знаєте.
Не змушуйте мене казати.
Мене ставлять в умови, де я мушу казати, хто я.
Я везу дітей до школи.
Вчителі виходять, оточують авто:
«Містере Харт, можна вас на секунду?
Скоро великий ярмарок.
Ми проводимо його раз на рік.
Було б дуже добре,
якби ви закликали на нього гостей».
Я дав їй купу часу, щоб сказати: «Жартую».
Вона не сказала.
Тоді я сказав: «Ти що жартуєш?»
«Ні. Це великий ярмарок. Було б добре, якби ви погодилися.
Гадаємо, ви ідеально підійдете на цю роль».
Перш ніж я продовжу жарт, хочу все прояснити.
По-перше, нічого не маю проти тих, хто закликає гостей на ярмарки.
Не хочу пожартувати, а тоді вийти з дому,
а там ви з плакатами: «Заборонити Кевіна Харта»,
бо він не поважає закликачів.
«Заборонити Харта. Неповага до закликачів».
Це чудові люди.
Робота дуже потрібна. Розумію.
Це чудово спрацьовувало й на мене.
У «Walmart» мене колись так
класно закликали.
Я навіть не зрозумів, де він взявся. Просто з'явився.
ВІн мені: «Вітаємо у "Walmart".
Хочете щось купити?» А я: «Якого біса?
Ти де взявся?»
Він: «Краще щось купіть, ми знижуємо ціни».
Потім він робить місячну ходу і йде геть.
«Що це, в біса, було? Що це щойно було?»
Мене так вразило, що я не лише щось та й купив,
я ледь шию не звернув, озираючись, де цей хлопець.
Я хотів показати, що я купив.
«Агов! Ходи сюди! Гей!
Ходи. Я покажу, що купив!»
Він підійшов. Я відкрив сумку. А він…
Він каже…
«Добре скупився».
Пробив мені чек,
щоб всі знали, я не крав.
Він: «Приходь ще. Побачимося».
Я: «А ти тут будеш?» «Як не я, то хто?»
Знову місячна хода. Я: «Якого біса?
Найкраще зазивання, яке я бачив.
Звісно, я прийду ще».
Я не проти закликачів.
Я лише кажу, що цей шлях я оминув.
Обійшов і дістався успіху.
Ти не можеш просто попросити мене бути закликачем.
В мене тоді був найпопулярніший фільм.
Мої зображення на автобусах вішали.
Я не можу бути закликачем.
Є й інші батьки,
колишні актори чи акторки, яких можна попросити.
Карлтон зі «Свіжого Принца з Бель Ейру»,
ось вам і закликач. Просто тут.
Той, хто потрібен. Ідеальний кандидат.
Діти Террі Крюса теж там. Візьміть його.
Хай грає м'язами.
«Гей!
Вітаємо на ярмарку. Кому квиток? Гей!».
Яке поєднання. Батьки здуріли б. «Ого!
Яка школа!
Мені квитки! Всі, що є!»
«Гей!»
Батькам дах би зірвало. «Які класні закликачі!»
МАЙКЛ МАКІНТАЄР «ШОУМЕН»
Спершу у нас у всіх був один пароль.
Це був наш перший пароль. Ми його згадуємо з ностальгією.
Ми його всюди застосовували. Щоразу в кожному випадку.
«Можна ваш пароль?» «Звісно, можна. Це моє особливе слово».
А потім компанії стали грубі.
Ти вводиш пароль, а тобі: «Слабкий».
«Хто ви такі, щоб судити моє особливе слово?»
Вони: «Вибачте, Інтернет дуже популярний.
Потрібен сильніший пароль».
Компанія наполягатиме:
«Обов'язково з великою літерою.
Вибачте, паролі без хоча б однієї великої літери
більше не приймаються».
Ми одразу перебирали варіанти
і робили великою першу літеру пароля.
Якийсь час з цим все було добре.
Потім Інтернет став ще популярніший.
І компанії почали казати: «Боюся, ви не зайдете,
якщо не матимете хоча б одну велику букву та одну цифру!»
Знову ж таки,
думаємо менше пів мікросекунди
і колективно вирішуємо
додати цифру один
в кінці паролю з великої літери.
І якийсь час,
це було прийнятно,
доки не стався новий, неочікуваний
та надзвичайний розквіт
світу спецсимволів.
Ми таких навіть не знали.
А компанія нам: «Потрібна велика літера,
цифра та спецсимвол».
Ми натискали на кнопку. «Можна приклад
цих спецсимволів, на яких ви так наполягаєте?»
Ми їх уважно розглядали. «Ось вони.
Не уявляю, що в них такого особливого».
А тоді погляд падав на знак оклику.
«Ти йдеш зі мною».
Ставимо його в кінці паролю з великої літери
одразу після одиниці.
І тепер, коли всі в «Лондон Паладіум» думають:
«Треба змінити пароль.
Я напевно так завтра й зроблю. Або зараз».
ФОРТУНА ФАЙМСТЕР «СОЛОДКЕ ТА СОЛОНЕ»
Я виросла на півдні. Ми там любили дві речі:
церкви й ресторани «Чіліз».
Всі на півдні ходять до церкви. Вони на кожному куті.
Тебе навіть ними дурять. Як зараз,
ви думаєте, що прийшли до театру.
Але нагорода за похід до церкви чекає на тебе в «Чіліз».
Це був найкращий ресторан у моєму рідному місті.
Такий розкішний, що я називала його «Чілейз».
Я ходила до методистської церкви, а вона наче дієтичне християнство.
Так. Невеличкий поштовх. Штовх!
Лише трошки Ісуса, цього досить.
Нас хвилювало лише те,
щоб пастор закінчив службу до обіду,
щоб ми обігнали баптистів до «Чіліз».
Так?
Якщо о 11:55 пастор досі балакав,
можна було почути, як хор починає співати.
Маленькі реберця,
Солодкий соус.
А ми пасторові: «Закругляйтеся!»
ЕРІК АНДРЕ «ЛЕГАЛІЗУЙТЕ ВСЕ»
Хороші новини. Я нарешті покурив траву з мамою.
Зробив це.
Знадобилося 36 років кампаній. Але я зробив це.
Зверніть увагу, моя мати — 700-річна єврейка.
Було нелегко.
Вона приїхала. Ми були в Лос-Анджелесі,
ми каталися і я кажу: «Мамо, покури зі мною».
А вона: «Ні. Це протизаконно».
Я: «Ні. Тепер законно». Вона: «Добре».
Богом клянуся, так просто.
Тож ми вдома, намагаємося розкурити трубку,
а вона не може вдихнути. Схожа на Дізі Джілеспі. Наче…
Я дав їй печиво з марихуаною, ми почали грати в «Скрабл»,
а за 20-30 хвилин
у неї почервоніли очі, вона дивиться на мене:
«У мене в роті пересохло.
Це частина приходу?»
Вона не в собі. Каже: «Підходь.
Білл Косбі не винен.
Це була я!»
Відтоді я її не бачив.
До речі, Білл Косбі сьогодні на барі,
якщо хтось хоче міцної випивки.
«ДЕГЕНЕРАТИ» ДЖИМ НОРТОН
Бачив чудову документалку про Теда Банді. Хтось її бачив?
Чотиригодинна з чотирьох частин.
Там казали, що він хотів бути адвокатом чи політиком.
Коли я почув, все стало зрозуміло.
Він пішов кращим шляхом.
Я бачив про Теда Банді десь 30 документалок, і маю сказати,
мені вже набридло наше шанування
серійних убивць.
Кажу «наше», бо теж в цьому винен.
Але річ не лише в цікавості, навіть нездоровій.
Річ у шануванні. Це видно зі слів в документалках.
Теда Банді не описують тими словами, якими мали б.
Якби говорили щиро,
кожне речення починалося б з: «А тоді цей шмат лайна…»
Але так не роблять. Обов'язково кажуть:
«Він був лихий. Він був злий».
Але вони знаходять позитивні якості
та торочать про них.
По-перше, інтелект.
Постійно мова про його інтелект,
він переоцінений. Не такий він розумний.
Вони: «Тед Банді був такий розумний.
Він двічі втікав з в'язниці».
Знаєте, як він утік вперше?
Вікно було відчинене. Він вистрибнув.
Так з в'язниці втік би й кіт чи птах.
Ти не геній, якщо побачив у тюрмі відкрите вікно
і: «Обираю шлях свободи!»
Його називали генієм, бо, гадаю, їм подобається образ
злого генія.
Казали: «Тед Банді був генієм. Був власним адвокатом».
Його стратили.
Він був поганим адвокатом. Ти не геній,
якщо отримуєш найгірший… Гірше бути не могло.
Якби він найняв для захисту орангутанга,
а той наклав би собі на долоню і кинув лайном у присяжних,
вирок був би той самий без Тедових зусиль.
Можна колективно домовитися припинити торочити про його вигляд?
Він був середньостатистичним,
але постійно кажуть: «У нього був такий шарм.
Тед Банді був красунчиком». Ні, не був.
Він був красунчиком серед собі подібних.
Ясно? Серед людей, які вбили й зґвалтували
понад 40 жінок…
Тед — чудовий кандидат.
ФЕЛІПЕ ЕСПАРЗА «ПОГАНІ РІШЕННЯ»
Я одружений. У мене біла жінка і білий син… прийомний.
Блондин з блакитними очима. Білий хлопчик.
Я ростив його з двох років.
Ми кличемо його Мікло.
Але тепер він думає, що теж мексиканець!
Він рве на собі одяг:
«Що таке, дурню? Не подобається ля раса?»
Я йому: «Заспокойся, Скотте.
Це багатоквартирний будинок. Не дурій».
Але білі хлопці дикі.
Якщо в банді є білий, він дикий.
Вони божевільні.
Вигадують такі злочини, про які ми й подумати не могли б.
Якось до мене підійшов метис:
«Як ти, брате? Вліземо комусь в дім?»
Я такий: «Чорт. Чий дім, Раяне?»
«Моєї мами.
Сука не дала мені вчора увечері зробити сендвіч».
Можна пишатися прийомним сином,
хоч я йому й не допомагаю.
Я завжди кажу: «Я його єдиний батько».
Але якщо він стане серійним убивцею чи терористом,
я казатиму: «Агов, брате, ти ж знаєш, які білі з себе.
Я боявся за своє життя!
Якось він одягнувся в привида.
Я не знав, чи він привид, чи учасник Ку-клукс-клану».
ХАННА ГЕТСБІ «ДУГЛАС»
У світі досі купа живих і здорових греків.
Вітаємо.
Я не про давніх греків. Вони всі вмерли.
Вони жили на жвавих дорогах, збудованих римлянами.
Хто в нас тут? Піфагор.
Він дає імена всім трикутникам.
Цей гострий.
Потім у нас Сократ.
Трохи приліг. Класичний Сократ.
Вмів думати, не вмів ходити. Вставай, друже. Рукола?
Що робили жінки,
коли всі чоловіки робили важливу роботу — давали назви всьому?
З моїх даних,
жінки зазвичай стояли в групах по три голими
й чекали, доки чоловіки дадуть усьому назви.
Тут погляньте на середню фігуру.
Вона каже: «Що в тебе там, Карен?»
«Всяка всячина».
Жінки просто тримали речі. Сподівалися, що вони не ядовиті.
Чекали, доки чоловіки все назвуть.
Картина до того, як назвали ліжко.
Жінки намагаються зробити ліжка,
закинувши простирадла на дерево.
І такі: «Не знаю. Збудуймо фортецю.
Фортеця буде розкішна».
«Ура! Ми зробили фортецю!»
Танцювати голими у лісі —
хобі номер один серед жінок всіх часів.
Ми це обожнюємо, так?
Найбезпечніше, що можна уявити. Обожнюю.
Може це й схоже на вільне, безтурботне заняття
в лісі у святковий день, без проблем.
Але я хочу звернути вашу увагу на цю хватку.
Це не зовсім весело.
Схоже, там напруга.
Що сталося? Хтось згадав дієту?
Ні.
Схоже, що особа по центру
зрозуміла, що ця тканина, ця марля,
потенційна фортеця, якщо хочете,
так глибоко зайшла їй між сідниці…
що перекрила все, що можна.
І їй сумно.
Треба зауважити, що цей твір —
це не фото. Це не випадкове фото…
зроблене в непідхожий момент. Ніяковий.
Ні. Це картина.
А значить це було…
рішення!
Рішення. Яке хтось прийняв та витратив на нього час.
ПЕТТОН ОСВАЛЬТ «ЛЮБЛЮ ВСЕ»
Боже мій!
Зараз цим і займаюся. Гуляю.
Тепер це моє хобі. Піші прогулянки.
І я не про вправи.
А про хобі.
Бо піші прогулянки — не вправа.
Це перехід від справжніх вправ, які ви робили у 20 чи 30
до неспішної прогулянки до пошти…
у 70 та 80,
щоб влізти в смокінг на похороні.
Ви ж не хочете, щоб піджак ззаду порвався.
Буде соромно. Ну ж бо. Помріть з гідністю.
Тож я щодня
лишаю авто біля початку маршруту.
Іду від авто…
потім повертаюся
і йду назад до авто.
Ось так.
Роблю це разом з іншими 50-річними.
Нарізаємо наші передсмертні кола.
Якщо пролетіти на гелікоптері
низько над Землею, знаєте, що буде?
20-річні,
з наркотиками, смачною їжею та сексом.
30-річні зі справжніми роботами, через яких все працює.
40-річні…
які намагаються трахнути 20-річних.
А далі ми, поважні, на схилі літ, 50-річні,
що нарізають марні кола.
Ми увімкнули навушники,
слухаємо подкасти…
від 20-річних, яких ніхто не хоче трахнути.
ВІР ДАС «ЗА ІНДІЮ»
Щоб зрозуміти нашу країну, треба зрозуміти, у що ми віримо.
-Ви згодні? -Так.
І треба розуміти, що це неправда,
але ми дійсно віримо.
Наприклад, всі індуси встають, коли грає державний гімн.
Я в це вірю.
Але насправді ми не мусимо.
Нам варто було б. Задля безпеки.
Бо інші люди мультизадачні:
співають гімн і надирають дупи.
Тож вставай для державного гімну.
Наш гімн досить спокійний.
Фактичний. Не дуже довгий.
Одразу ясно, коли кінець. Ми всі тоді…
Ніхто не помер. Добре, сідаймо.
А вони не знають, коли сідати.
Де хоробрих наш дiм,
та земля де…
Свободи
Футболіст, що став на коліно не протестував проти расизму. Він відпочивав.
Ми не мусимо вставати під державний гімн.
Знаєте, звідки я знаю? Оголошують: «Будь ласка.
Встаньте для виконання державного гімну».
За індійськими правилами, якщо в оголошенні кажуть будь-ласка,
ми цього лайна не робимо.
«Будь ласка, зачекайте, на приземлення,
перш ніж застосовувати телефон».
Іди до біса!
Ми в повітрі, побачили знайомі будівлі,
будемо дзвонити, ясно?
«Будь ласка, не мочіться на стіну». Вони для цього й треба.
Хай Америка радіє, що в них кордон з Мексикою, не з нами.
Бо, знаєте…
З нами їх стіна
мала б іншу проблему.
«Чому вони на нас мочаться?»
Ви ж це уявили, так?
«ДЕГЕНЕРАТИ» РОБЕРТ КЕЛЛІ
Молоді люблять цілуватися.
Смоктати язики одне одному.
Бачив молоду пару, яка зализувалася у ліфті.
Байдуже, що ми у ліфті. Присмокталися одне до одного як п'явки.
А тоді він їй палець до рота встромив.
Просто встромив…
А вона почала його смоктати, наче це член.
Якби я жінці до рота пальця встромив,
вона б сказала: «Що це, в біса, було?
Ти що злий? Що я зробила, чорт забирай?
Не хочеш слухати, то скажи, щоб замовкла. Не роби так.
Ти пів години яйця на дивані чухав,
коли гру дивився.
На смак як гриби. Ненавиджу їх.
Дай мені спокій».
Десь у 45 ви вже не цілуєтеся.
Тоді ви наче…
«Привіт. Бувай»
Так, бо в нього гнилий зуб, а в тебе взагалі немає.
«Більше не будемо. Як тобі?»
УРЗІЛА КАРЛСОН «ВЕЛИКИЙ НЕВДАХА»
Є речі, які ми, як нам здається,
робимо дуже добре, але насправді ні.
Наприклад, сандалі.
Сандалі,
шльопанці,
Плакіси. Так їх називають в Південній Африці.
Знаєте, миру у всьому світі не буде,
доки ми не вигадаємо їм одну назву.
Це взуття продається без інструкції.
А варто було б з нею.
У мене їх не було, бо виросла на фермі в Південній Африці,
а там змії, скорпіони, таке інше.
Тож вони не підійдуть.
Тому вперше я купила пару
десь в 30, 13 років тому в Новій Зеландії.
Мене ніхто не спинив.
Я їх купила. Ніхто, коли я виходила, не спитав:
«Ти такі вже носила?»
Я б сказала: «Ні».
«Ходи сюди.
Просто знай,
якщо крапля рідини потрапить всередину,
ти труп.
Якщо крапля рідини потрапить зовні,
ти труп.
І ні секунди не думай, що зможеш пробігти…
від авто під час грози…
до критого ТЦ.
Бо, готова ти фізично чи ні,
сядеш на шпагат».
Я б їм: «Добре. Круто».
А на виході мені: «Ще одне.
Вони лише для руху вперед.
Вони односторонні.
Хочеш зробити крок вбік? Ти труп.
Крок назад? Мій дядько спробував. Він труп!»
Як з цим взуттям складно. З ними має бути попередження,
а ще хтось, хто житиме з тобою десь тиждень після покупки.
І я дізналася, що моя комбінація вік-вага
не дасть мені спіткнутися.
Я перекидаюся.
Таке може статися будь-коли.
П'ять років тому друзі питали: «Ти була п'яна?»
Тепер я розумію їх занепокоєння.
«Подруго, ти як? Ти впала». А я:
«Ні, я просто ношу тапки смерті. Забула».
ТОМ ПАПА «ЧУДОВА РОБОТА!»
Добрі часи.
Люди постійно їх згадують останнім часом.
«От би зараз в старі добрі часи».
«Старі добрі». Жартуєте?
Зараз старі добрі часи.
Старі добрі? Ми лише зараз дізнаємося, як що робити.
І ще не дізналися.
Хочеш в старі добрі? Люди ж нічого тоді не знали.
Нічого!
Ви бачили перший велосипед?
Я не знаю, як зробити будь-що.
Але я знаю, що не треба брати найменше у світі колесо
і чіпляти ззаду…
брати найбільше колесо на Землі
і чіпляти спереду.
Поганий велик вийде.
Ти сам навіть не сядеш на нього.
Друзям доведеться підкидати тебе за вуса
і сподіватися, що приземлишся в сідло.
Щойно закрутиш педалі — вороття немає.
Крутиш до смерті.
І це не страшно, бо тривалість життя в старі добрі часи?
28 років!
Прошу. Жахливі часи. Лікарні були сущим жахіттям.
Тобі могли хіба відрізати ногу.
Не важливо, яка хвороба.
Зламана рука? Грип? Всередину ти заходив, зовні вистрибував.
Жодних ліків. Жодного ібупрофену. Уявляєте?
Як без нього жити?
Колись відкривали шухлядку, розуміючи, що він скінчився?
Я лягаю на землю і сподіваюся, що помру.
Що тоді приймати? Антигістамінний 12-річної давнини?
Не було засобів від печії. Взагалі!
Ти поїв, надувся, вибухнув.
Такі старі добрі часи.
Гляньте на своє вбрання. На чудову тканину.
І у вас був вибір. Це не єдине вбрання.
А в старі добрі часи не так. Один старий, шерстяний одяг.
Взуття з твердої шкіри, зі свинної печінки.
Мішковинні підштанники.
Бачили чорно-білі знімки?
Там всі злі витріщаються в камеру.
«Що з цими людьми? Чому вони такі нещасні?»
Мішковинні підштанники.
Жахливо.
«ЩИРО ВАШ» КАНАН ГІЛЛ
Приходжу додому, вмикаю гру. GTA 3.
Фанати GTA.
Коли граєш вперше, робиш що заманеться.
Взагалі що хочеш.
Крадеш зброю, тачки.
Збиваєш людей. Приїжджають копи, вбиваєш копів.
Присилають армію, її теж вбиваєш.
І десь серед цього всього випадково гинеш, а тоді знову оживаєш.
В лікарні, але без зброї. Знову крадеш зброю.
Але свободи було забагато,
як на мою ментальність.
«Можна робити що завгодно». «Так, але що треба?»
«Що завгодно! Гуляй». «Так, але яка мета?»
Я піддивився і дізнався, що власне треба було.
Все зробив, пройшов гру.
В кінці гри дають статистику, скільки разів помер,
скільки людей убив.
І одну цікаву річ: відсоток завершеності.
Там писало: «Відсоток завершеності 12%».
Я пройшов гру. Це 100%.
Написано: «Ні, ти просто дійшов до кінцівки.
Але зробив лише 12% того, що можна».
Ну, чорт забирай!
Що як в житті так само?
Що як після смерті
тобі вручать такий табель?
«Три відсотки?»
«Навіть додаткових завдань не пройшов».
«Наприклад?»
«На цій вечірці тобі дали косяк.
Ти відмовився. 15%».
«Гаразд, ще що?»
«Ти когось кохав. Хотів зізнатися.
Але замість цього ти сказав: «Бувай.
Це такий жарт».
Насправді ні.
«ДЕГЕНЕРАТИ» МІС ПЕТ
Мій дідусь обожнював реслінг.
Йому подобалося, коли чорні надирали дупи білим.
Як от Тандерболт Паттерсон.
Він кричав на телик, коли Тандерболт
надирав дупу комусь білому. «Вбий крекера!»
А я сиділа поруч така: «Вбий крекера!»
Я й близько не уявляла, що крекери — це білі.
Коли я подорослішала, захотіла подивитися матч.
Прийшла на Пічтрі, в центр міста.
Йду на матч з реслінгу,
спиняюся в готелі «Маріотт», подзвонити брату. Кажу:
«Давай швидше. Пропустимо бісів матч».
Він: «Вже їду». Кладу слухавку, але бачу,
як на мене витріщається білий.
Він мені: «Привіт, як справи?» Я йому: «Привіт, а в тебе?»
Він: «Підеш зі мною до моєї кімнати?»
Я: «Добре».
Я в готелі «Маріотт» ще не була.
Тим паче в їхніх кімнатах.
Він відчинив двері. Я побачила —
у нього кондиціонер.
У нас такого не було.
Було лише віяло, яким мати провітрювала піхву,
роздуваючи по всьому будинку.
«Хтось може їй сказати, що від неї смердить?»
Він підходить до холодильника.
Відчиняє дверцята, дає мені справжню «Кока-Колу».
До цього моменту я справжньої ще не пила.
Колу чи «Кул-Ейд» так, але не «Кока-Колу».
Я так зраділа, що відкрила її
і ковтнула за раз.
Він підвів мене до ліжка. Мовчки.
Розстібнув ширінку і дістав білий член.
Білого члена я ще не бачила.
Він, як на мене, як сира куряча ніжка.
У всіх білих вираз обличчя каже: «Що вона меле?»
Він взявся за нього моєю рукою, почав рухати туди-сюди.
А я думаю: «Білі так барбекю смажать?
Бо цій курячій ніжці бракує солі».
Десь за п'ять хвилин з курячої ніжки щось вийшло.
Він забрав її з моєї руки, витер мені руку
і дав мені 100 баксів.
А я йому: «Сер, а ви завтра тут будете?»
Для 11-річної то була купа грошей.
Пішли ви, білі!
Це більше, ніж за все життя заробиш, продаючи лимонад.
Продаючи чортів лимонад стільки не заробиш.
Пішли ви. Цей білий створював робочі місця для спільноти чорних.
РОБ ШНАЙДЕР «АЗІЙСЬКА МАМА, МЕКСИКАНСЬКІ ДІТИ»
Люблю людей, яким 20-30. Вони ще не знають.
20 й 30-річні такі: «Навалімося в хлам!
Хочеш бути в хлам? Так, в хлам!»
Ні, не хочу. Не хочу.
Це не весело.
Мені 50. Я добре почуваюся двічі на місяць.
Нащо марнувати один з цих днів?
Якщо я захочу бути в хлам у моєму віці,
я з'їм сиру.
Що це за сир?
Камамбер з трюфельними пластівцями?
Гаразд, воно було того варте. Але чорт.
Я в хлам.
На Різдво дружина подарувала абонемент в зал.
«Дякую, люба. Дякую».
Пішов я туди, побачив стариганів, які тренувалися.
Вони були підтягнуті.
Але це дивно.
Не хочу бути підтягнутим.
Я хочу бути як не зовсім шмат лайна.
Знаєте? Така мета. Дайте такого тренера.
Тренера для не зовсім шмату лайна.
Дивлюся на підтягнутих стариганів.
Це так дивно. Щось не так.
Я: «Що це…» Тоді я зрозумів.
Ти не маєш бути підтягнутим в старості.
Бо шкіра розтягується так тонко.
«Дивіться, я підтягнутий».
«Так, але я бачу твоє серце.
Одягнися.
Це бридко».
Улюблена частина подружнього життя — коли жінка вирішує,
що мені вже не треба.
«Це не одягнеш. Це на лайно схоже.
Це не можна носити».
Вона не мексиканка. Просто з таким голосом веселіше.
А може й мексиканка. Не певен. Маю підозри. Не певен на 100%.
«Це ти вже не носиш. В це не влізеш».
Викинула всі мої спортивні штани.
«Нащо ти їх викинула?»
«Бо вони тобі брешуть.
Це штани-брехуни.
Так ти не знаєш, на скільки жирним став.
Ти не знаєш. До одного дня, коли обидві резинки зникають».
Що ти жирний вилупок.
Вже пізно. Я їх все одно викинула».
Але вона має рацію. Кажу вам, якщо ви чоловік, вам десь 50,
то небезпечно носити такі штани. Справді.
В них надто легко дістати член.
Я так робив кілька разів.
Навіть не на півдорозі до вбиральні.
А потім про щось задумався.
Тоді чую крик жінки: «Нащо ти його дістав?
Ти ще не у вбиральні».
А я: «Гей…
Я не знав, що в «Олів Гарден» були салати».
Не знаю. Я погана феміністка.
Досі слухаю Р. Келлі.
Вже й забула, яка це хороша музика, доки не побачила документалку.
Люди в шоці. Кажуть: «Що робити з музикою?»
Я: «Слухайте, я не підтримуватиму нічого нового від нього.
Хіба це щось чудове».
Чесно кажучи, його стара музика, зі старих часів.
Якщо ви її не слухаєте,
то він трахнув тих дітей просто так.
Слухайте, ви…
Можна не підтримувати війну, але треба підтримувати солдатів.
Чорт!
Ці дівчата послужили країні.
Гадаю, їм треба ті ж права, що й ветеранам.
Нехай безкоштовно навчаються, перші сідають на літак.
Нащо першими садити бабусь?
Вони нам нічого не зробили.
А ці дівчата — причина, чому ми маємо ремікс «Ignition».
Ви дивилися цю документалку?
Я не знала, що він спав з дітьми й тримав їх удома.
Думаю: «Келлі, лови-відпускай.
Не можна тримати всю молодшу баскетбольну команду в підвалі».
Там задумаються: «Ми часто програємо.
Де наші захисники?»
Не знаю. По-моєму, він спав з дітьми,
бо вони читати вміли десь так само.
Байдуже, чи ви посмієтеся.
Мене ігнорували все дитинство.
Мені б сподобалося у Келлі.
Боже. Там стільки дітей, можна було б гратися разом.
Яка крута була б гра у квача.
Келлі — автор пісні «Я вмію літати».
Якщо він гадав, що може літати,
то думав, що переспить с кількома дітьми і йому нічого не буде.
Гармонія.
Вона просто з'явилася.
Це такий депресивний інструмент.
Але її не можна ненавидіти. Вона схожа на старця з астмою.
Гітара — юнак. «Так, неси наркотики, бро».
А гармонія: «Підвези в храм, якщо можеш…»
Це вперше комусь сподобалося…
як хтось підходить до гармонії. Це ніколи…
Зазвичай, це музика на похоронах.
Гармонія чудова.
До речі, їй не потрібен струм.
Безпечна для природи.
А ще їй байдуже на матеріальний стан. Державі не поскаржишся:
«Ми не можемо займатися мистецтвом, бо немає струму».
Бо держава скаже: «Гармонія».
Західним інструментам потрібен струм: електрогітарам, фортепіано.
«Мем, можна зіграти на електрогітарі?» «Ні, вдарить струмом».
Що?
Вона зроблена з цікавого матеріалу. З дерева й депресії.
Це єдиний інструмент, що звучить як слово «ні».
«Ні» в усіх октавах.
Я якось спитав вчительку: «Можна на гітарі зіграти?» А вона…
Як з цього може вийти щось добре?
І не лише англійською, будь-якою мовою. Ось…
Ні
Круто. Я б заплакав, а ви б не помітили.
Ні
«Яка імпровізація!» Він просто плаче.
Він плаче.
МІДЛЕДІТ І ШВАРЦ «ПОВНА ІМПРОВІЗАЦІЯ»
-Чи розчарує він вас? -Хтозна.
Ми не знаємо, що буде.
Ні. Чому, Томасе?
Бо це повна імпровізація.
-Що це значить? -Все вигадується.
-Тобто? -Ти щось кажеш, а я тобі: «Так, а ще…»
Якщо я скажу: «Ці м'ясні кульки дуже смачні…»
А я тобі: «Так, а ще вони зроблені з м'яса».
-Це імпровізація. -Імпровізація.
Прошу, чуваче. Мене вчора трахали.
-Так. Дійсно. -Так.
То ти знаєш, як це. Можеш ще раз.
Я знаю.
Ти не знаєш, чи він нас змусить?
-Так, повертайся. -Давай.
Камінь, ножиці, папір. Один раз.
-Лише один? -Так.
-Камінь, ножиці, папір. -Добре.
-Ого, ти це зробиш? -Ні.
-Готовий? -Так.
Я знаю, що робити.
-Добре. -Через тебе.
-Я майже певен, що зможу. -Добре.
-Я на 100% певен, я тебе поб'ю. -Добре.
В житті. Я тебе поб'ю.
-Добре. Так. -Насправді.
-Я певен. -Я насправді теж.
-Гадаю, я заліз тобі в голову. -Так.
Готовий?
Мабуть, тому мене трахнуть.
Ми тварини. Ми не люди.
Все за згодою.
Так, у двох газелей згода,
вона вирішують, хто кого
через камінь ножиці папір.
Готовий?
-Гаразд. -Ти точно програєш.
-Я серйозно. -Я згоден.
Не знаю, чого боюся.
-Не важливо. -Ні. Жодних наслідків.
Це записують. Всі знатимуть, якщо програєш.
Всі знатимуть, я не експерт в камінь, ножиці, папір.
Можеш змінити відповідь.
Я зміню свою, якщо ти свою. Скажи, якщо хочеш.
-Ні. -Я теж, дурню.
-Готовий? -Так.
Камінь, ножиці, папір.
Дякуємо!
Дякую, Нью-Йорку. Ви найкращі.
-Дякую, народ. -Дуже дякую.
Дякую.
Ви зробили цей спецвипуск особливим.
Ви дуже прикольні. Добраніч.
Дякую, леді та джентльмени.
-Дуже дякую. -Дякую всім.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба