Folk frågar: "Var detta din dröm när ni utvecklade ett spel?"
Det här är långt utöver alla drömmar. Det hade varit omöjligt att drömma.
Vi skapade drömmen.
THPS hjälpte något enormt för att få skejtboarding att stanna.
Varför det är med i OS.
Varför barn söker sig till det istället för lagsporter.
Serien är en stor anledning till varför jag fortfarande är relevant.
Tack vare den är jag på den här miljondollarsrampen.
Tack vare den får jag åka varje dag.
"Skateboard Madness" Regissör: Julian Pena, 1980
Under 80-talet hade skejtboardscenen sina dalar och toppar.
När jag började på slutet av 70-talet var det ganska populärt.
Det byggdes skejtparker över hela landet, särskilt i Kalifornien.
Men något hände runt 1980-81. Det kraschade.
Alla parker som jag läst om stängdes ner.
Skejtboardscenen på 80-talet var rå, den var undangömd.
Vi gick från att visa upp oss och tävla i parker till ramper på tomten.
Thrasher Magazine släpptes 1981, eller Trans World.
Vi tog sporten under jorden.
Vi vann 700 dollar för en förstaplats.
Vi ville bara hamna i tidningen, men för oss var det en miljon.
Så det spelade ingen roll. Vi skulle göra det ändå.
Men vi lade grunden för vad sporten är idag.
När jag började åka visste jag inget om sporten
för jag växte upp på landsbygden i Alabama.
Vi hade grisar, kycklingar och getter och sånt.
Sporten fanns inte ens på kartan.
Om det inte var med på Dukes of Hazzard, så visste jag inget om det.
Vi hade några uppvisningar på skolan. De kom med en plexiglasramp.
Jag tyckte om ramperna.
Men varje gång mina vänner hade en quarterpipe på gatan
och jag försökte åka med dem så gjorde de narr av mig.
Det var 70-talet och barnen sa att flickor inte kunde åka skejtboard.
Sporten växte på 80-talet eftersom det var en ny, flashig aktivitet.
Det gick igenom en underjordisk fas på slutet av 70-talet
och när den framträdde var det en helt ny sport
med akrobatik och hopp ner i pooler. Det var spännande och vördnadsfullt.
Barnen älskade det eftersom deras föräldrar hatade det.
Skejtning var inte populärt. Jag kunde inte ens använda ordet
förrän mitten av 80-talet. Jag tror det var 1986.
Men när vi var på turné gick det från några få åskådare till folksamlingar.
Vi fortsatte skejta, visa upp och resa. Vi började till och med spela in filmer.
"The Bones Brigade Video Show" Regissör: Stacy Peralta, 1984
Detta är en skejtboard.
Stacy Peralta skapade de tidiga filmerna.
Han förvandlade det till en konstform.
Han gick igenom allting. Strukturen var så professionell.
Ryktet gick och filmerna blev oerhört framgångsrika.
När rörelsen växte började vi sälja fler och fler brädor.
Större företag ville använda skejtarna i filmer och marknadsföring.
Sen kom tävlingarna tillbaka.
Vi började driva tävlingar i arenor där vi byggde stora ramper
och folk kom från hela världen för att träffa skejtarna
som de hade sett på film och i tidningarna.
Vid slutet av 80-talet var det enormt.
Christian Hosoi! Ge honom en applåd! Dagens sista åkare.
Det var en övergång från vertskejtning under slutet av 80-talet, tidigt 90-tal.
Vertskejtning visades på TV. Det presenterades som coolt.
Men vertskejtning var inte tillgängligt för alla. Jag hade ingen ramp.
Jag hade uppfarten framför huset.
På den tiden fanns det inga skejtparker som det finns nu.
Det var en annan tid jämför med: "Var ska vi åka idag?"
När alla skejtparker stängdes på 80-talet kunde sporten bara överleva
om man åkte på gatan, för det fanns inga lokaler längre.
Alla började åka där det gick, vilket var på gatorna.
Det var gatan utanför huset eller stadens centrum.
Även småstäder hade ett centrum.
Så folk tog något som de älskade och började göra det i det vilda.
Ban This Regissör: Stacy Peralta, 1989
Gatuskejtning blev attraktivt för man kunde bara ge sig ut med en bräda.
På grund av det kunde inte stjärnorna inom vertskejtning
längre uppträda någonstans. Alla ville bara se gatuskejtning.
Ingen åkte vert längre, så vi var tvungna att bli mer tekniska på gatorna.
Om du vill vara bäst måste du lära dig att slänga runt med brädan,
vare sig tidigt eller sent, eller en kombination av båda.
Släng runt den och landa rätt. Vem bryr sig om hur det såg ut?
Alla killar som tog sig igenom den röran
har en förståelse: "Detta kan försvinna närsomhelst, så var beredd."
Sporten exploderade på 70-talet, sen dog den ut.
Sen hände det på 80-talet, sen dog det
Och under det tidiga 90-talet...
Jag minns att jag brukade åka runt i Arizona eller Las Vegas
utan att se andra skejtare på flera veckor.
Om du såg någon annan blev det direkt: "Hur är läget, kompis?"
Vänskapen kom direkt bara för att vi båda åkte bräda.
Jag var en dalande vertskejtare, så det var särskilt svårt för mig.
Intresset för vertskejtning hade försvunnit
och min inkomst från sponsorer och royalties halverades varje månad.
Så jag började göra vad jag kunde. Jag hade ett redigeringssystem.
Ett videoredigeringssystem. Så jag tog frilansjobb med det.
Vanligtvis från skejtboardföretag, men även ett TV-spelsföretag.
Det var tufft, men jag ville inte sluta skejta, så jag gjorde vad jag kunde.
Det skedde en förändring, men det var bra
för det fick folk att fundera vad de älskade och om de var engagerade nog.
Älskade jag verkligen sporten? Det var en utmaning.
Skulle jag sluta på grund av dalande intresse? Eller åka ändå?
Jag valde att fortsätta åka.
Skejtning under 90-talet var grovt.
Alla som åkte var del av en liten grupp som var fullständigt engagerade i det.
Under 90-talet kändes det som allting hade en vi mot dem-mentalitet.
Som om bara du och dina vänner fattade och ingen annan skulle förstå.
Gatuskejtning utvecklades med trick från Rodney Mullen.
Säkert två tredjedelar av alla trick vid gatuskejtning
introducerades av honom under början av 80-talet.
Och tidigt 90-tal gjorde han dem på gatan
och spelade in filmer som nästan såg ut som PlayStationspel.
Det handlade om att lära sig tricket.
Hur kameran lyckades fånga det spelade ingen roll. Lär dig bara tricket.
Gå ut och öva tills du kan.
Det var Rubbish Heap. Det var en medveten rå och dålig stil.
Till motsats av den lena och professionella stilen i Bonus Brigade.
Tricken, gemenskapen, identiteten. Det betydde mycket.
Vi samarbeta för en del. Och varje trick fokuserade vi lika mycket på:
"Okej, vad gör vi sen? Hur kan jag göra något bättre?"
Med den underjordiska revolutionen av gatuskejtning på mitten av 90-talet
lyftes det plötsligt fram igen: "Vänta, skejtarna gör någonting nytt."
Det gick inte att bortse från det. Det var där i alla städer.
Skejtning ökade i popularitet samtidigt som ekonomin förbättrades.
När vi var vid mitten av 90-talet hade allmänheten blivit intresserad.
Så de ville skapa en tävling som lyfte fram sporten.
Det var X Games.
Så X Games lanserades 1995. Den första hölls i Rhode Island.
Det var första tävlingen som visades på TV överallt och visades i hemmen.
Extrema åkare rullade över vägen.
När jag såg det var det hemskt. Jag ville bara sänka volymen.
Vad snackar ni om? Det här är inte vilka vi är eller vad vi står för.
Kommentarerna var dåliga, allting var dåligt, men det visade upp oss.
Men istället för att bojkotta det, hur kan vi sprida rätt budskap?
Allteftersom finjusterade de tävlingen. De hade expertkommittéer.
Tony och jag var med i en och försökte förklara sporten för dem.
Det var en annan värld som försökte säga: "Detta är vad skejtning är."
Vi svarade: "Coolt, vi vill sprida det, men detta är vad skejtning är."
Mitt försök bestod av hopptrick på fartbanan, så jag förväntade mig inte det.
Tony Hawk blev tävlingens ansikte utåt.
Alla talade om honom.
Han var framgångsrik och folk pratade om att han tjänade pengar på det.
Andra som inte var delaktiga i sporten och såg på skejtare
som ett gäng förlorare som aldrig skulle uppnå någonting
insåg att dessa killar kunde tjäna pengar och vara med på TV.
Han är känd för sin stil. Han får det svåra att se enkelt ut.
Det var nog aldrig ett tillfälle när jag tänkte att detta ska bli min karriär.
Utan jag såg bara killarna på TV.
Jag ville bara göra vad de gjorde. Jag ville bli så bra.
X Games och åkarna som var på TV
knuffade mig i den riktningen: "Jag vill göra detta."
Men jag ville bara bli lika bra som dem och karriären kom senare.
Skejtning är intressant och coolt. Det skiljer sig från allt annat.
Det är kreativt, det är rebelliskt och folk gillade det.
X Games hittade sin nisch och de tog skejtningen överallt.
Jag spelade många av dessa spel på arkader långt innan de togs in i hemmen.
Så det är fantastiskt. Allteftersom tiden gick och sportspel blev populärare
blev det här spelet stort i arkadhallarna.
Det var enormt. 720, 721 tillhör de tidigaste skejtboardspelen.
Anledningen till att jag vet hur enormt det faktiskt var
var genom antalet spelare som tävlade för att bli världsmästare i det.
- Tony, vad har vi här? - 720 av Atari. Det är ganska grymt.
- Var åker du nu? - Bara runt stan, jag ska hitta en park.
- Jag har hört att du gillar TV-spel. - Ja.
Jag har spelat TV-spel sen de skapades. Pac-Man, Missile Command på arkader.
Jag hade en Atari hemma. Jag spelade Super Nintendo.
Jag var förtjust i arkadhallar som ung. Skejtningsspel var ovanliga.
Vi hade 720. Skate Or Die till Commodore 64.
California Games hade skejtning, men det var ovanligt att se.
Jag visste alltid att det skulle vara roligt i spelform.
Vare sig det vore i hemmet eller på en större maskin i en arkadhall.
Sedan släpptes Top Skater och det var ett steg i rätt riktning.
Man stod på en bräda och styrde via den.
Men jag kände att konceptet kunde utvecklas ytterligare.
Jag kommer alltid bry mig, för Joel, Chris och jag jobbade ihop på Malibu.
Jag hade sett folk sluta på Malibu och tjäna bra på egna företag.
Så Joel beslutade sig för att starta eget.
Han samlade de bästa han kunde hitta, vilket var jag och Chris,
och vi skapade Skeleton Warriors vilket var en sidscrollare.
Efter Skeleton Warriors letade vi efter ett nytt projekt.
Vi skrev ett avtal med Sony för ett spel som hette Big Guns.
Men Sony avbröt utvecklingen. Vi hade det rätt kämpigt då.
Vi letade efter något nytt och till slut fick vi Apocalypse åt Activision.
Det gick mycket bättre. Vi gjorde färdigt det inom ett år.
Därefter ville Activision fortsätta samarbeta eftersom det gick så bra.
En PC-utvecklade kontaktade mig gällande ett skejtningsspel.
Spelmotorn var primitiv. Den hade bara tangentbordskommandon.
Han frågade om jag kunde pitcha idéen till olika distributörer.
Han stötte på mycket tveksamhet och negativitet.
Folk sa: "Skejtning är inte populärt. Varför skulle ett spel om det sälja?"
Han gav till slut upp och sa: "Jag kommer inte längre än så.
Men spelföretagen känner till ditt namn nu.
Han hade rätt. Nintendo kontaktade mig för ett möte.
De sa nej.
Jag hade jobbat med Neversoft på ett spel som hette Apocalypse.
Då började Activision fundera på ett skejtningsspel.
Så vi satte igång med det. Neversoft fick utveckla ett demo.
Sen sökte vi efter ett namn att koppla till projektet för att göra det större.
Så vi tittade i tidningarna och Tony Hawk verkade vara rätt kille för jobbet.
BIRDHOUSE - THE END REGISSÖR: JAMIE MOSBERG, 1998
Jag tror inte att någon på Neversoft hade åkt skejtboard tidigare.
Så det var helt nytt för oss och Joel sa att det inte fanns någon marknad för det
eftersom det var en egen nisch. Så ingen hade några förväntningar.
Jag fick ett samtal från Take-Two, dagens Rockstar Games,
och de ville arbeta tillsammans. Jag tyckte om deras projekt,
men deras spel verkade lite för svårt.
Det var lika svårt som att skejta och det skulle inte locka nya grupper.
Activision ringde och sa: "Vi arbetar på ett spel.
Vi har hört att du arbetade på ett annat spel. Kom och titta på vad vi gör."
Han kom in i en sliten t-shirt och cargobyxor.
Activision hade en massa chefer som satt på rad i ett konferensrum.
Tony satte sig med dem och de visade PowerPoint efter PowerPoint
med intäkter och alla möjliga saker om Activision.
Jag såg hur Tony sjönk djupare och djupare ner i stolen.
Han verkade fullständigt uttråkad.
Men mot slutet av mötet fick vi ta in demot som Neversoft utvecklade.
Det var deras första försök på ett skejtningsspel.
De visade mig Bruce Willis med en pistol på ryggen
på en bräda åkandes genom ett öde landskap.
Det kan låta löjligt, men när jag spelade kände jag att det var rätt spel.
Det var intuitivt och roligt
och med min påverkan, mina resurser, kan vi skapa något speciellt.
Vi började skissa nivåer på en tavla. Vad som än kom till tanken.
Folk skrek saker rakt ut.
Jag besökte skejtaffärer. Jag talade med skejtare.
Jag gick på tävlingar där jag träffade proffsen,
pratade med alla och titta på deras stil.
Sättet de klädde sig, musiken de lyssnade på och kulturen.
Jag gick fullständigt in i det under ett halvår.
Det var min inspiration och vad som skapade spelets specifika stil.
Det här är det rätta sättet att ramla.
Först ska du sänka tyngdpunkten.
Slappna av. Om du måste ramla, vänd huvudet från marken.
Vi försökte vara realistiska. Skejtaren skulle ta skada om han ramlade.
Du kanske skadar fotleden eller brädan och börjar åka långsammare.
Det har alltid varit ett problem med sådana spela.
Folk vill ha realism fast de egentligen bara vill ha roligt.
Jag ville skapa ett spel som direkt var lätt att spela.
Man behövde inte veta mycket om skejtning för att lära sig kontrollerna.
Man skulle kunna göra trick
utan djupare kunskap om sportens historia eller hur brädorna reagerar.
Det skulle inte vara för arkadiskt, men samtidigt ärligt.
När jag kom in hade de börjat på ett demo.
De hade tagit mycket inspiration från Top Skater, Segas arkadspel.
En tidig nivå utspelade sig i en akvedukt.
Man åkte längs en flodbädd och vid slutet fanns det som blev varuhusnivån.
Det var en rum med en särskild pool.
Alla klarade nivån på en minut för att sedan tillbringa 30 i poolen.
Då insåg vi vad det var som vi skulle skapa.
Coolt, pappa, men kan du göra det i höftskynke som Tarzan?
Jag hade sett många företag försöka ta sig in i kulturen
för att försöka tjäna pengar och sedan överge oss.
De struntade i konsekvenserna för individer eller sporten som helhet.
De ville bara tjäna så mycket som möjligt.
Så till en början var jag obekväm med konceptet av ett spel.
Jag ansåg redan att X Games var lite fånigt
och om spelet är fånigt, så blir alla involverade fån.
Jag visste att Tony stod närmare X Games och han var familjevänligare.
Lite vänligare mot allmänheten än vad jag var.
Så jag var osäker i början och ville nästan inte ställa upp.
Det kändes som det skulle bli fånigt.
Jag minns inte hur, men Tony Hawk eller någon från Neversoft ringde mig
och frågade om jag ville vara med i ett TV-spel.
På den tiden kunde jag inte ens tro mina öron.
Jag var förbluffad av tanken.
Det kändes stort. Jag minns hur galet det var för mig.
Att stora företag skulle investera i ett skejtningsspel.
Jag tyckte att det var ascoolt.
De visade mig listan på alla involverade och om jag inte var på,
skulle jag vara snubben som inte ställde upp.
Så jag gjorde det nästan för att jag inte ville hamna utanför,
för de skulle bli kända via spelet, så därför gick jag med.
När Tony kom in kunde han komma med idéer och feedback om spelet.
Han provspelade en hel del själv.
När jag kom in behövde jag lära Neversoft grunderna om skejtning.
Det var en hård kurs, ingen av dem hade gjort det.
Det här är ett slags trick och det här är ett annat.
Det finns inget trick som heter si eller så.
Det var en överväldigande mängd information som de behövde ta in.
Men de var väldigt mottagliga. Många i deras skor skulle bli kaxiga.
Spelet blir av oavsett, så de behövde inte följa någon galen...
...lista med krav för att göra det äkta.
Motion capture-biten var framför allt pinsam
eftersom man bär en trikå täckt av pingisbollar.
Det är illa nog, men sen ska man utföra sina svåraste trick klädd i det dessutom.
Jag gjorde mig ofta illa.
För man har inte alla skydd som man brukar ha.
"Okej, gör en 900." - "Va?!"
Egentligen hade jag inte tänkt vara särskilt involverad
men jag skadade knäet och var tvungen att vila under en längre tid.
Så jag låg i soffan i två månader.
Så jag började spela spelet. Även om jag spelet spel förr,
så hade jag aldrig haft ett spel som intresserade mig.
Mitt liv handlade om skejtning och nu fanns det ett spel som tog upp det.
Det var spännande.
Jag kunde få känslan av att göra tricken precis som när jag skejtade fast i spelet.
Det enda jag ville vara att skejtarna skulle vara stolta över spelet.
Och att det fick dem att köpa en PlayStation. Det var allt.
Om jag får en skejtare att köpa spelet, så har jag lyckats.
När vi började på spelet trodde vi inte att det skulle bli en stor framgång.
Men under utvecklingen gillade vi spelet mer och mer.
Jag var förtjust i att göra trick i halfpipen.
Jag ville bara utveckla ett spel som jag tyckte om att spela.
Sen tog vi in fokusgrupper som började spela spelet.
Jag minns ett par testare som kom in och sa hur tungt det var.
Jag hade aldrig hört termen förut. "Kompis, spelet är tungt!"
De var väldigt nöjda med hur spelet kändes.
Men det som övertygade oss var när vi släppte en demoskiva.
Jag tror att den gavs ut av Pizza Hut och i mataffärer.
Skivan hade flera demon av olika spel.
Vi fick mycket feedback från folk som hade roligt med spelet.
Det var ett kortare segment. Två minuter i ett varuhus.
Men folk tyckte om det och jag tyckte också om demot.
Alla pratade om demot.
På skivan fanns också ett Final Fantasy och de sålde miljontals kopior.
Men alla talade om Tony Hawk istället.
Det hade släppts skejtningsspel, men de kändes lite konstiga.
Sen har du någon som Tony Hawk direkt involverad i ett spel
och då vet du att det släpps med rätt språk och representation.
Skejtare och allmänheten tyckte om det och vi vet vad som hände sen.
Jag vet inte om det fanns låtar i TV-spel innan Pro Skater.
Så när de frågade oss om att använda vår musik, så visste vi inte vad det innebar.
Jag hade inte haft några spel med riktig musik.
De hade bara musik från något chip, inte låtar från ett band eller så.
Vi förstod inte riktigt frågan om att använda vår musik i spelet.
Okej, men...
På 90-talet värderade artister sin musik högre.
Ingen ville ha sin musik i reklam eller filmer.
De ville bara turnera och ha musiken för sig själva.
De ville inte sälja sig eller vad man ska kalla det.
Det var svårt att licensera musik.
Jag växte upp med skejtning, så det var solklart för mig.
Det är fullständigt förnuftigt.
En ska-punklåt i ett spel som stöttar vår kultur.
Låten var inte så... Den spelades ibland på radio och videon visades då och då,
men jag märkte att många upptäckte den genom spelet.
Senare sa folk: "Jag tål den inte. Jag har hört den miljontals gånger i spelet."
"Jag älskar din musik, men jag tål inte låten."
För det var inte hela låten, utan en bit som spelades om och om igen.
Spelet blev större än någon av oss förväntade.
Soundtracket blev en skiva som folk lyssnade på.
Folk i Sverige eller Italien upptäckte Kalifornisk punkrock på 90-talet
som de annars skulle ha missat, för det fanns inget internet då.
Jag såg fram emot att få spela spelet.
Och det fick mig att börja tänka:
"Vad innebär detta för barnen?" De kommer spela det mekaniskt
och de kommer att träna genom att spela spelet.
Det var en intressant tanke för mig.
Tanken att det kan påverka sportens utveckling
vilket det också gjorde i slutändan. Det är galet.
Det är femte X Games i San Fransisco. Fullmånen står över bukten.
Några av sportens gudar vandrade in bland tusentals skrikande fans.
Andra har haft sina stunder. Colin McKay åkte nyss.
Men det är en personlig utmaning för Tony Hawk
att bemästra tricket som han kämpat med i ett decennium: 900.
Herregud! Stampa med fötterna!
Kort innan släppet erbjöd Activision en halv miljon dollar för att köpa ut mig.
Jag hade aldrig ens hört någon nämna såna summor för mig.
Det var otroligt. Obegripligt för mig.
Men samtidigt...
Min karriär hade vänt om. Jag tjänade bra pengar och hade just köpt ett hus.
Jag hade en familj. Jag hade potential.
Jag hade det ganska bra och för första gången i livet
kändes jag mig bekväm med min karriär,
så jag tackade nej till erbjudandet för att se vad som händer.
Det var det bästa affärsbeslutet som jag någonsin fattat.
Men för stunden var det riskabelt. Det var mycket pengar.
Det är mycket pengar.
900! 900!
Det var så nära.
Det närmaste som jag någonsin sett någon komma.
Det finns många faktorer som gjorde det första spelet till en framgång.
Först och främst var det välgjort. Det var ett riktigt bra spel.
Tack vare Neversoft.
Ja, jag klarade en 900 den sommaren...
...av en ren slump, tre månader innan spelet skulle släppas,
väldigt sent i spelets utveckling.
Tony Hawk, allihopa!
Att få följa hur sporten gick från det stadiet:
"Det är allt som är möjligt" till: "Nej, det går att göra mer"...
Det tog bort alla gränser och sa: "Vi är inte färdiga än."
Jag minns hur jag mejlade Joel dagen efter
och frågade om de kunde få in en 900 i spelet.
Han jobbade redan på det. Spelet skulle precis skickas på bränning.
Det gick en hel del rykten:
"Du klarade en 900 och sen fick du spelet."
Nej, vi hade jobbat på spelet i två år redan.
Det fanns ingen plan att klara det här tricket.
Skämtar du? Jag har aldrig varit så metodisk i mitt liv.
Det faktum att Activision började marknadsföra spelet
övertygade mig att det skulle bli populärt utanför kulturen.
Tony Hawk's Pro Skater. Nu tror alla att de kan skejta som Tony.
Jag minns hur jag spelade spelet och jag och min bror hade en pool.
Vi gick till den och tog brädorna i händerna
för att göra trick som vi såg i spelet.
Sen tänkte vi: "Jag undrar om Tony Hawk kunde göra tricken i vår pool."
Nu inser jag hur grund den var och att man inte klarar trick i den.
Men det får en att tänka utanför ramarna.
Jag tror inte att jag hade varit där jag är idag
om det inte vore för spelet, för det fick mig att åka mer
eftersom det var så kul i spelet att det ledde till mer utanför det.
När jag blev äldre slutade jag spela, men fortsatte åka.
Spelet påverkade mig karriär. Det fick mig att börja åka.
Jag spelade redan spel och när det släpptes...
Jag tillbringade otaliga timmar på spelet.
Jag tror att det gäller många andra med.
Genom åren när jag har snackat med andra som jag reser runt med:
"Ja, jag spelade hur mycket som helst av det."
Jag skulle säga att Tony Hawk's Pro Skater var ledande
på samma sätt på Pac-Man ledde världen till att förälska sig i labyrintspel.
Även om det inte uppfann extremsportspel
så skapade det en gemenskap och kultur som kunde växa sig större
och fick tillverkarna att våga satsa på extremsportspel
vilket gav flera extremsportsspel en chans att lyckas.
Jag hade inga tankar om pengar. Inga tankar att det skulle hjälpa sporten
eller lära något till folk som inte åker. Jag tänkte inte ens på det.
Det var bara att spelet var kul, jag gillar att jag är med i det,
jag gillar kopplingen till alla andra åkare som är världsledande.
Det känns bra. X Games var bara toppen på isberget.
Tony Hawk's Pro Skater tog sporten till miljontals hem.
Och sporten försvann inte direkt efteråt, utan den stannade kvar.
Tonys PlayStation! Herregud!
Herregud!
Ord räcker inte till för att förklara hur viktigt spelet var för sporten
och hela kulturen när det presenterades för allmänheten.
Det fick hundratusentals, om inte miljontals barn,
som annars aldrig skulle röra en bräda, att börja åka.
Det visade vår värld till utomstående och fick dem att bli intresserade.
Så många barn började åka tack vare spelet.
De spelade spelet, blev intresserade av att skejta, och började skejta.
Det var chockerande för oss, för vi tittade på folk vi kände
och ingen annan visste vilka de var,
men plötsligt frågade folk som aldrig hade åkt bräda tidigare:
Känner du Chad Muska, Tony Hawk, Andrew Reynolds?
Du har aldrig åkt bräda. Hur vet du ens vilka de är?
Eller namnen på trick. Folk som aldrig åkt pratade om tricken
som om de visste vad det betydde.
De blev utbildade i skejtning och visst, det är från ett TV-spel,
och vissa namn är fel, om du frågar mig,
och vissa saker var omöjliga och gav folk en felaktig bild av sporten,
men det kan också vara bra. Framtida generationer kan tro att det är möjligt,
och det kan vidareutveckla sporten.
Vid slutet av 1999 är vi på turné i Europa för första gången.
Vi hade spelat i USA från 1994 till 1998, framgångsrikt, okej?
Första gången där brydde sig ingen om oss. Vi spelade innan Bloodhound Gang.
Sen spelade vi Superman och hela stället blev som tokiga.
Stämningen vände fullständigt. Det var så intensivt.
Spelet förändrade bandets karriär. Det är ingen tvekan om saken.
Vi spelade den låten och sanningen är
att vår största hit är tack vare ett skejtningsspel.
Du har sålt TV-spel för en miljard dollar. Det är galenskap.
- Jag gissar att du får en del av pengarna. - Ja, jag kan inte klaga.
Spelet förändrade mitt liv.
Folk kände igen mig överallt. Jag var inte van vid det, eller ville ha det så.
När man åkte på den tiden när jag började
så skulle det inte leda till kändisskap. Ingen var känd.
Så det var inte moroten.
Så när jag plötsligt hade blivit känd av att åka skejtboard
förstod jag inte det. Jag visste inte hur jag skulle hantera det.
Men det förändrade mitt liv fullständigt. Det gav min familj allt vi behövde.
Jag kunde resa på andras bekostnad. Jag fick åka mer än aldrig förr.
Jag var på turné. Listan går vidare.
Jag var med i The Simpsons och fick besöka Vita huset. Allt tack vare spelet.
Jag är här med Tony Hawk. Musiken pumpar och stämningen höjs.
Det börjar bli galet här på Activision 2000.
Uppföljaren ska snart släppas. Vad tycker du om spelet?
Uppföljaren krossar det första. Folk anar inte hur mycket bättre det blir.
När det första spelet släpptes såg jag spelet och hur folk spelade det.
Jag tänkte: "Det hade varit så coolt att vara med i det här spelet.
Varför fick jag inte vara med?"
Efter succén med det första spelet hörde jag att det skulle bli en uppföljare.
Vi hade inga planer på en uppföljare.
Activision hade säkert tänkt släppa en uppföljare om det var framgångsrikt.
Men vi hade inga planer på det. Vi skulle skapa ett spel och se vad som hände.
Så allt hängde på försäljningssiffrorna.
Det gick så klart bra, så vi började omedelbart arbeta på uppföljaren.
Pro Skater 1 handlade om att lära sig grunderna.
Fysiken, tricksystemet.
Få nivåerna rätt, få animationerna rätt. Allt skulle kännas bra.
Allting kom samman mot slutet av utvecklingen
Vi satte några mål utöver det och det var det första spelet.
Tvåan var en vidareutveckling av grunderna.
Nu hade vi en bra grund och vi kunde utforska
intressanta nya funktioner i det andra spelet.
Tvåan var vad vi ville med ettan, vilket är nog vad alla säger.
Men där satte vi den.
Efter tvåan, eller medan vi arbetade med tvåan,
så fanns det inget "ska vi ha detta?"
Det känns som vi tog med allt som behövdes och resultatet skulle bli coolt.
Tony exploderade när han satte sin 900.
Plötsligt var han överallt. Överallt.
Jag minns att vi inte fick chansen att umgås lika ofta.
Så när vi träffades blev jag nervös för han verkade vara en stjärna.
Men inom fem sekunder eller mindre insåg jag att han bara är Tony.
När han hade första spelet på gång tänkte jag inte så mycket på det.
Jag kunde inte relatera till det. Det var först när jag blev skadad,
sabbade fotleden, och tänkte tillbaka på den gamla goda tiden.
Jag stod inte lika nära någon som Tony, så jag ringde honom.
"Jag måste snacka med dig. Jag vet inte vad jag ska göra."
Och han svarade som alltid:
"Jag vet inte vad du snackar om. Det kommer att läka.
Förresten, vill du vara med i mitt spel?
Jag åkte dit, träffade Ralph, alla typer.
Neversoft var så litet på den tiden.
Spelet släpptes.
Jag tänkte inte mycket på det. Det påverkade inte mitt liv då.
Sen var jag på turné några månader senare. Jag kunde inte tro mina ögon.
Eftersom jag var med i spelet fick de ställa på mig en bil
för att skilja mig från de andra som var mina jämbördiga,
om inte bättre, betydligt bättre.
Hela bilen skakade. Det var galet vad spelet åstadkom.
Inte bara för sporten, utan för oss som individer.
Jag brukade få brev... Det var bara jag och Brett på Epitaph.
Vi fick brev från folk. Det här var när mindre, tåliga videokameror släpptes.
De spelade in filmer och ville använda vår musik.
Jag skickade allt vi hade. "Använd vad ni vill."
Det handlade om att vara delaktig i den världen.
Jag var och ville vara delaktig i den världen.
Tony jobbade på tvåan och skulle ha med sina vänner i spelet
och han hade bett dem att lämna över musik som de ville ha med.
Tony kontaktade Brett på Epitaph och sa att han ville använda musiken.
Jag minns hur Brett sa att han inte ens visste vad det var. Något TV-spel.
När det andra spelet släpptes till en stor intressevåg
för spelet och sporten, så visste jag att något större var i rörelse.
Något hände som lockade uppmärksamhet och om inget annat skapade fans.
Innan dess hade vi inga fans, bara de som redan åkte.
Jag vill veta hur många timmar du har lagt ner på Tony Hawk's Pro Skater.
Minst 100. Många timmar.
Jag är glad att jag får vara med i tävlingen.
Kara är i San Fransisco för Tony Hawk's Pro Skater 2 Big Score.
Vi har 12 deltagare från hela världen som ska tävla om segern.
12 000 dollar. 10 000 dollar, förlåt. 12 tävlande och 10 000 dollar.
Innan Twin Galaxies lade vi ner tid och energi på Pro Skater 2.
TV-spelsvärlden älskade Tony Hawk's Pro Skater 2
så mycket att stora folkmängder sökte sig till vår hemsida
och blev involverade i Twin Galaxies-programmet.
De blev mer eller mindre inbjudna genom Tony Hawk-tävlingarna.
Tony Hawk's Pro Skater 2 var det bästa spelet som vi kunde stötta
för det var det stora spelet på den tiden.
Det var bland det största vi gjort baserat på antalet involverade.
Inom fem år från att spelet släpptes
kom folk till våra spelningar och sa:
"Jag hörde er musik på Tony Hawk's Pro Skater 2 för första gången.
Där upptäckte jag er." Det händer fortfarande idag.
Spelet steg fortfarande till nya höjder.
Activision var starkt och de ville skriva ett längre avtal
så de kunde säga till aktieägarna att jag var uppbunden i ett decennium.
Och de erbjöd mig en enorm summa för att skapa flera spel.
Det var lite konstigt. Min agent var lite osäker.
"Vi kan förhandla om det och det..."
"Jag kommer aldrig se så mycket pengar igen.
Ta pengarna. Jag älskar att arbeta med dem."
Det har varit den bästa tiden av mitt liv. Så jag sa att vi gör det.
Det galna är att jag tjänade så mycket på halva tiden.
Spelen blev bättre. Det första var typ:
Här är en ny idé. Det är superspännande.
Varuhuset och första nivån var så grym.
I teorin kunde man tillbringa fler år där.
Men de började utveckla så många olika idéer.
Interaktion med andra. Verklighetsbaserade lokaler.
Jag tyckte att utvecklingen var asgrym.
THPS3 var en stor förbättring eftersom det släpptes till nästa generation.
Grafiken var bättre, animationerna var bättre, nivåerna större.
Vi omfamnade tekniken och Neversoft var alltid medvetna om nya konsoler.
Riktningen blev mer arkadisk. Det blev nästan satir på skejtning.
Det var inte lika skejtarfokuserat som de första titlarna.
När fyran släpptes ville vi gå tillbaka till att fokusera på skejtarna.
Vi kan göra mer med spelet än bara upprepa samma mål.
Ja! Det var grymt!
När det fjärde spelet släpptes och de första tre fortfarande var på topplistan,
så var det vändpunkten. Vi är här för att stanna på så många sätt.
Activision började prata om O2 med BMX och snowboarding.
Med wakeboarding blev det mer än jag kunnat ana. Vi skapade en genre.
Det fjärde spelet i serien var det sista som jag minns var stort.
När Underground släpptes hade serien förlorat lite av det...
Jag vill inte säga oskuld, men dess ursprungliga intention.
Jag är kanske partisk eftersom jag bara var med i de första fem,
men de första fyra var så grymma och man såg fram emot nästa spel.
Spelet blev mindre relevant när de försökte att återuppfinna hjulet.
Jag tror inte att spelserien kunde förbli relevant inom popkulturen.
De bästa i serien var fortfarande de första spelen.
Det kändes som om serien hade åstadkommit vad den skulle åstadkomma
och folkets intressen hade förändrats.
När den första släpptes skapade vi något nytt.
Det är inte fotboll eller baseboll. Det är inget som är hundra år gammalt.
De har alltid haft sina följare och sina toppar och dalar.
Jag tror att det som hände var att vi släppte mycket av samma sak.
Men vi lade till lager på lager.
Det vi lade till blev mindre och mindre viktigt.
Vi försökte klura ut hur vi skulle få serien att fortsätta locka spelare.
Vi visste att Thug 2 inte skulle bli lika populärt som femman.
Vi jagade hela tiden magin som fanns i de första tre spelen.
Men det började bli: "Okej, vi utvecklar ett nytt Tony Hawk-spel."
Jag vet inte om vi kunde ha fortsatt utan de coolaste idéerna någonsin
istället för att nå en platå och sedan sakta tappa sin relevans.
Vi såg hur försäljningen dalade när Project 8 släpptes.
Skate-serien släpptes också då, vilket delade marknaden.
Plötsligt halverades försäljningen tack vare en ny spelserie.
Den här saken är full av teknik. Den har accelerometer och infraröda sensorer.
Den vet var du har händerna och fötterna. Man kan ta tag i den.
Man kan luta den på kanten, sparka upp den och driva den med foten till sidan.
Brädan svarar som en riktig skejtboard.
Den bästa upplevelsen sker när man står på en bräda.
Ride släpptes för tidigt. Det var inte färdigutvecklat.
Det hade syncproblem och kontrollmekanismen var lite hejsan.
När vi släppte det andra spelet, Shred,
så var det vad det första skulle ha varit.
Men när det släpptes var folk trötta på extrakontroller och Guitar Hero.
Plasten var inte intressant.
Det var helt enkelt dålig tajming.
Jag tror inte att det hade något med skejtningens dalande popularitet.
Sporten hade kommit så långt och var här för att stanna.
Sporten har utvecklats enormt sedan serien avslutades.
Vi är med i OS. Det finns gatuligor. Det är fortfarande enormt.
Genom åren, med spelen och vad jag ser idag,
är det tydligt att sporten har utvecklats.
Tricken som jag gjorde vid början av 2000-talet
med hjälp av fingrarna, görs numera av ungdomar på Instagram.
Jag hade aldrig anat att sporten skulle utvecklas så mycket,
men med lite hjälp av fantasin och våra fingrar
så trodde de att det var möjligt och försökte sig på det.
Jag tror att spelet utvecklade sporten i allmänhet
och fick folk att prova galna trick som aldrig hade gjorts tidigare.
Det hjälper att se det i ett spel.
"Jag tror jag kan göra det med fötterna."
Så det inspirerade en helt ny genre av skejtare.
På grund av sportens tillväxt har perspektivet på mainstream ändrats.
Jag minns mitten av 80-talet
när jag gjorde reklam för Swatch eller Converse.
Jag fick skit för det, eftersom det ansåg vara mainstream.
Det sågs som ett avtal med djävulen.
Senare, när spelen dök upp, fanns samma argument där.
Det är inte äkta. Det förolämpar det vi gör.
Det lockade bara mer skickliga åkare.
Det handlade inte om att sälja sin själ eller att göra det mainstream...
...om man tänker på nackdelarna med att se det bara som baseboll.
Jag ansåg aldrig att skejtning borde hållas borta från allmänheten.
Jag brukade undra varför folk som gillade sport inte gillade skejtning.
Det hade så mycket som var coolt.
Det krävde mod. Det var kreativt. Det var svårt.
Det var tillgängligt och jag kunde inte förstå varför det inte var populärt.
Så jag ville aldrig tillbaka till det förflutna.
Jag var glad att kunna jobba med det.
Skejtning ska vara tillgängligt för alla.
Vissa vill bara sporten för sig själva.
När andra tar upp sporten blir de kränkta.
De gillar det inte, eftersom det var deras.
Det var speciellt för dem. De upptäckte sporten och vill inte dela med sig.
Jag hade aldrig en negativ uppfattning om X Games.
Jag hade aldrig en negativ uppfattning on Tony Hawk-spelen.
Snarare hjälpte spelet mig att få en längre karriär.
Det gjorde mig känd och erkänd
för vad jag hade åstadkommit genom åren och spred sporten
och visade världen denna konstform.
Jag kände ett par bröder när jag växte upp.
Vi spelade Tony Hawk's Pro Skater 2 efter skolan hemma hos dem
och jag såg att det fanns en svart åkare och tänkte: "Herregud! Vad coolt!"
Om jag inte hade sett Kareem Campbell hade jag inte varit intresserad,
men eftersom jag kände mig representerad kändes det som jag klarade det.
Jag förväntades spela fotboll eller basket.
Men jag tänker nog bli skejtare.
Att karaktärerna var proffs var nog nyckelfaktorn för föräldrarna.
För barnen sa: "Tony och Bucky gjorde det där i spelet."
Då får de veta vilka dessa personer är och att skejtning är positivt.
Det finns folk inom sporten som påverkar ungdomarna på bra sätt.
Spelet visade det.
Som någon som började med sporten när den fortfarande var dold,
så kommer jag alltid att ha goda tankar om den tiden
för då var det som renast.
Men när sporten växer, växer hela branschen
vilket leder till mer jobb för skejtare
fler jobb för folk som är inom kulturen.
Så att se hur sporten har växt och blivit mainstream
är enligt mig helt fantastiskt.
Jag hatade det i plugget när sportfånarna retades och gängen hoppade på en.
Efter skolan fick vi fly från dem. Det var inte kul.
Det är bättre när andra ser upp till en.
Jag såg inga tjejer som skejtade innan Combi Contest.
Där såg jag Lizzie och Cara-Beth Burnside.
Och småflickor som jag som precis börjat lära sig att åka.
Det var så grymt. Många tjejer gör det.
Att Elissa Streamer var med i spelet var enormt för tjejerna.
Det visade på inkludering och tjejer som spelade spelet
och ville spela som tjej kunde välja Elissa.
Det är supercoolt och jag är tacksam att utvecklarna
gjorde det för det öppnade många flickors ögon.
Sporten blev större än ungdomsbaseboll.
Amerikas tidsfördriv blev övertaget av skejtarna.
TV-spelet hade spelet en enorm roll där.
Spelet påverkade mycket. Jag minns några hårda, samoanska kvarter.
Vi spelade in en film där och jag minns hur några enorma killar kom fram.
De såg ut som de kom direkt från fängelset.
Mitt i röran när jag tänkte: "Kommer jag bli nerslagen?"
"Är du den där killen? Är du i Tony Hawk-spelet?"
Jag minns hur hans kroppsspråk gick från mobbare till barn.
"Jag spelade som dig! Kan du verkligen göra tricket?"
När man hör en sådan snubbe spotta ut en lista på olika trick från ingenstans...
"Herregud, hur vet han om det? Han uppskattar det vi gör."
Det är bara ett exempel på hur allmänheten tog till sig det vi gjorde.
Det är vackert att se folk lära sig av det vi gör.
Utan att känna sig som utomstående.
De flesta skejtare känner sig redan som utomstående.
Varför ska vi känna oss ännu mer isolerade?
Generationen som växte upp med THPS och började åka på grund av det,
trodde att tricken är något man bara gör när man lär sig att åka bräda.
Sånt fanns inte på min tid. Det som folk spelar in på film idag
kommer från THPS. Ledsen, men det är källan.
Tricken börjar bli helt galna och alla tar det till nästa nivå.
Alla börjar bli så bra.
Jag tror att utvecklingen fortsätter.
Jag är enormt stolt över serien.
Jag hade aldrig anat att det skulle resonera med så många.
Serien är en stor anledning till varför jag fortfarande är relevant.
Tack vare den är jag på den här miljondollarsrampen.
Att jag får åka varje dag.
Föreställ er det. Nu kör vi!
Tony Hawk, allihopa!
Till minne av Nancy Hawk
Till minne av Raffaele D'Amato