… služite Gospodu in se radujte v moči njegovega Duha.
Naj vas blagoslovi Vsemogočni Bog Oče, Sin in Sveti Duh,
in naj blagoslov za vedno ostane z vami. Amen. –Amen.
Hvala.
Že gresta. Prihajata, poglejte.
Vsi poglejte sem, prosim.
Take poroke še nisem videla. –Malo bolj veličastna kot najina.
Tako.
Nisem videla, da bi čestital. –Ne dražite ga.
Fantu želim vse dobro. Res.
Zelo čedno.
Mary. –Pozdravljen. –Draga, si videla torto? –Čudovita je.
Nasmehnite se.
Čudovito je. Previdno, otroci.
Živela bosta tukaj, jaz pa grem v Dower House.
Misel, da mi bo pozimi toplo, mi stopi v glavo kot močna pijača. –Si mislim.
Torto bova razrezala. –Hvala, da ste mi dovolili biti tako srečen.
Dobil sem veliko več, kot si zaslužim.
No, spodbuden začetek.
Sijajno.
Zbogom. –Pošljita razglednico. –Hvala za vse. –Lepo se imejta. –Srečno pot.
Dobil sem pismo g. Murrayja. V torek pride v Downton.
Za kaj ga pa hočeš? –Nisem bil jaz. Tvoja stara mati ga je poklicala.
Želi, da smo tam.
Rosamund, z nami bi morala. –Ojej. –Zakaj to praviš?
Stare dame svojega odvetnika pokličejo le iz enega razloga.
Sedite.
Počutim se kot na skalo priklenjena Andromeda, kot takole visite nad mano.
Ne vem, zakaj vam je Murray rekel, da pridite sem, ne da bi me vprašal.
Mi tudi ne. –Denker. G. Murray bo kmalu prispel.
Je že tukaj. Pravi, da ga pričakujete.
Zakaj mi nisi povedali? Ne smeš biti tako nezaupljiva.
Ste jim povedali, lady Grantham? Dobro. –Izvolite.
Ničesar nam ni povedala. –To zlahka naredim.
V posest sem dobila vilo na jugu Francije.
In zdaj sem jo dala svoji prapravnukinji Sybbie.
Kaj? –Katerega dela nisi razumela?
Ničesar ne razumem. Vila? Kje? Popolnoma neverjetno.
Imenuje se La Villa des Colombes. Blizu Toulona je.
Ampak zakaj je bila tvoja? In zakaj je nisi nikoli omenila?
Ker sem mislila, da je šala. –Začni na začetku.
Pred leti, preden ste se rodili, sem bila v Franciji.
Spoznala sem markiza de Montmiraila.
Povabil me je v svojo novo vilo.
Približno leto kasneje mi je pisal,
da je vilo prepisal name.
Nisem mislila, da misli resno, zato nisem bila pozorna. –Ni bila šala.
Zdi se, da ne. Nedavno je umrl. Na grozo njegove vdove
je vila, ki so jo leta uporabljali vsako zimo, pisana na lady Grantham.
Tega ni spremenil. Podpis potrebujem. –Ja. –Zakaj si jo dala Sybbie?
Za tvoje otroke je dobro poskrbljeno tukaj, prav tako za Edithine.
Ampak Brompton bo dobil otrok Toma in Lucy
in edina hči ljube Sybil bo podedovala le malo. To sem hotela popraviti.
Kakšno družino ima ta Montmirail? –Vdovo in sina, sedanjega markiza.
Mati hoče s tem na sodišče. –Saj ji ne moreš zameriti.
Zakaj? Če je njen mož hotel, da imam vilo jaz, kdo smo, da bi ugovarjali?
Nisi pomislila, da bi jo zavrnila?
Se ti zdim taka, da bi zavrnila vilo na jugu Francije?
G. Murray.
Smem prositi za uslugo? –Izvolite. –Nalogo imam za vas.
Vse je pojasnjeno v pismu. Čez nekaj dni bom poklicala, če bo kaj vprašanj.
Seveda, lady Grantham. Moj vlak kliče. –Zbogom, g. Murray. In hvala.
Hočete, da vam povem, zakaj je to naredil, resnica pa je, da ne vem.
In s tem bom rekla lahko noč
in vas pustila razpravljati o moji skrivnostni preteklosti.
Denker, ne usmerjaj me, nisem dirkalni avto. –Škoda.
Prosim?
Res se zdi čudno. Skupaj preživita nekaj dni v letovišču
pred več kot 60 leti, pa ji da hišo.
Najbrž ni bil samo zmešan? –To bodo hoteli dokazati.
Lepo od babice, da je poskrbela za Sybbie.
Četudi je bil g. Montmirail zmešan.
Zakaj ni nikoli nič omenila? –Kar se nje tiče,
je pred več kot pol stoletja dobila zelo ekscentrično pismo.
Zdelo se ji je noro in ni več mislila na to.
Telefon za vas, milord. –Kdo je? –Neki g. Barber. Od British Liona.
Kaj je to? –Filmsko podjetje, ne?
Bolje, da ugotovim, kaj hoče.
Kaj bodo naredili z vilo poleti? Ne morejo je oddati. Nihče ne hodi tja.
Zdaj hodijo. –Prevroče je. –Očitno ne.
Mami. –Živjo, ljubica. –Pridi se igrat.
Tekma je. Pohiti.
G. Barber je producent in režiser.
Tu hoče prakticirati kronofotografijo. –Nismo v kameni dobi.
V Downtonu hoče posneti film. –Kaj si rekel? –Nežno sem ga zavrnil.
Poklicala ga bom. Zanima me njegova ponudba.
Čemu? –Verjetno bi plačal. –Kdaj pride Henry domov? –Ne pravočasno za to.
Kje pa je? –Nazadnje se je oglasil iz Istanbula ali nekje.
Kar se mene tiče, je reli traparija. –Saj zmoreš brez njega.
A tako. Od mene je odvisno, kaj? –Ne bomo se mi ukvarjali s filmarji.
Najprej prisluhnimo njegovi ponudbi. Pridi, Mary. S tabo grem.
Denar bi prišel prav.
Je s Henryjem vse v redu? –Zaljubljen je v avte.
Zaljubljen je v hitrost in pustolovščino.
Pa tudi vame je zaljubljen. Mislim vsaj. A ne bolj kot v druge tri.
In si mislila, da bo. –Pa že.
Idealno je.
Do nedavnega je bilo snemanje filmov omejeno na ateljeje,
zdaj pa se je postopek odprl. Napoleon Abela Gancea
je lani pokazal, kaj zmore kamera na lokaciji, v pravih hišah in pokrajini.
Kašen film pa je? –Kockar se dogaja l. 1875.
Grofova hči lady Anne Erskine se zaljubi v moškega,
ki se na grozo njene družine izkaže za kockarja. –Si lahko mislim.
Srečata se v podeželskem dvorcu in stvari kmalu uidejo iz rok.
Imamo več obiskov v finem kockarskem klubu, kar bi posneli tukaj.
Kockarski klub v Downtonu? To bi pokončalo babi. In očka.
Potrebujemo čas za premislek. –Seveda.
Moja vizitka. Pokličite, če vas bo zanimalo še kaj.
Barrow vas bo pospremil ven. –Potrebujemo odgovor na dve vprašanji,
preden lahko res razpravljamo. –Tu bi bili približno mesec dni.
In če vizitko obrnete, boste videli, koliko bi plačali.
Seveda je to stvar dogovora.
Zbogom, g. Barber. –Zbogom.
In to je izhodišče?
Grozna zamisel. Igralke, zadelane z ličili,
in igralci, samo nadelani, ki brskajo po naših stvareh.
Kar naprej bi morali šteti žlice v shrambi. –Domačini ne bi odobravali.
To te ne sme ustaviti. –Grofija ničesar ne odobrava.
Upoštevati moraš plačilo. –Ni nam treba govoriti o denarju.
Moraš pa razmišljati o njem. Lahko bi imel novo streho.
Kmalu znaš imeti poplavo. In kaj boš potem?
Če jih zavrneš, bi se pustili prepričati, da pridejo v Brancaster?
Mama, kaj meniš ti? –Mary, bi peljala očeta na podstrešje?
Mislim, da že dolgo ni bil tam.
Že leta nisem bil tukaj. –No, položaj je tak.
S tem denarjem lahko spravimo hišo v red, kot smo posestvo,
in v 30. leta vstopimo z dvignjeno glavo. Če pa nočeš … –Ne.
Ne, ti krmari naprej. Zdaj si ti kapitan.
Tega se zavedam, čeprav misliš, da ne.
In zdaj imam neprijetno nalogo, da novico povem g. Carsonu.
Ne morem verjeti. Tukaj bodo snemali film? Lahko to naredijo?
Bodo tu filmske zvezde? Slavne? –Dajte ji vodo, preden omedli.
Nič še ni odločeno. –Ti se že lahko navdušiš. Na kmetiji živiš.
Nam pa se bodo motali pod nogami vsako božjo uro.
Kaj pa milostljiva gospa? Upa na miren konec, pa se bo znašla v cirkusu.
Strinjam se z Daisy. Spoznali bomo ljudi, ki smo jih videli le na platnu.
In če je dobro za hišo … –Za to gre. Velik priliv bi vse spremenil.
So omenili, koliko? –Tudi če so, to ni naša stvar. –Niso. –No, lahko noč.
Lahko noč. –Časi se spreminjajo in mi se moramo spremeniti z njimi.
Ga. Parker, tudi midva bi morala domov. –Prav, g. Parker. Že grem.
Daisy je ga uboga bolj, kot je mene. –Morda jo bolj osrečuje.
No, trudila sem se.
Gibljive slike? V Downtonu? –Vem, da zveni neverjetno,
nisem pa prepričana, da je res tako grozno. –Ne strinjam se.
Neotesani in prostaški igralci in igralke
bi z lepljivimi prsti hodili po sobah, sedeli na stolih
in jedli za mizo, za katero je sedel angleški kralj?
Smrdi po najhujših izgredih francoske revolucije.
Bi jih morali prositi, naj stojijo, in jim dati rokavice?
To je padec, Elsie, propad. Spogledujejo se z vladavino drhali.
Izplačalo se bo. In denar potrebujejo. –Po tej logiki
naj dvorec odprejo za javnost, da bo stikala po vseh kotičkih.
Enkrat smo poskusili. Mislim, da smo sklenili, da nikoli več.
Če boš tako nadaljeval, te bo infarkt.
Tako bi mi bilo bolje, če smo prišli do tega.
Andy, bi časopis zložil, kot je treba? Gor ga bom odnesel. –Seveda.
V veliki hiši bodo posneli gibljive slike. Kaj bo to pomenilo za vaju?
Ne morem točno reči. –Bo pa vznemirljivo.
Videli bomo, kako film posnamejo, spoznali zvezde.
Na tvojem mestu bi se vsemu temu izognil. No, pa lahko noč.
Lahko noč. –Noč.
Po vsem tem sem pozabil časopis. Spomin kot cedilo.
Noč.
Ne pozabi, kmetija je njegova, ne najina.
Od lorda Granthama je, on pa je le najemnik. –Že res.
A ne reci ničesar, kar boš obžaloval. –V tem je težava.
Na koncu gotovo bom in kje bova takrat?
Murray je dal prevesti oporoko.
Menda Montmirail omenja idilično medigro,
ki jo je preživel z mamo v mladih letih, preden se je poročil.
In kaj je Murray še rekel? –Čudno je.
Vdova hoče oporoko spodbijati, sin pa meni, da lahko uredimo prijateljsko.
Jaz bi vilo obdala z bodečo žico in zabila okna.
Pravi, da bi rad, da pridemo tja na obisk. Mama ne more potovati,
on pa želi, da pripeljemo Toma in Lucy, zdaj ko ve, da bo upravičenka Sybbie.
Kaj misliš? –Lucy bi lahko bolje spoznali.
In če bo po sreči, bi lahko izpustili Maryjin groznii film.
Našla sem jo. Myrna Dalgleish. Vedela sem, da imam dobro.
Klasična lepotica. Jaz imam njegovo.
Guy Dexter v Casanovi. Že ob misli na film zardim.
Nekaj je na njem. –Kot divja žival, pripravljena na skok.
Misliš pripravljena na skok nate. –Dovolj.
Če ne boste pazile, bova z Andyjem ljubosumna. –To mi je pa všeč.
Škoda, da boš zamudil vso zabavo. –Skrbi me,
da te puščam samo z Guyem Dexterjem. –Možnost bi bila lepa.
Kaj meniš, Bertie? –Zaplet.
Tom pravi, da bi morala pripeljati Maud Bagshaw. Pri njiju je,
dokler njena hiša ne bo pripravljena. Saj smo lahko vsi v hotelu.
Greva lahko v tem primeru tudi midva? –Tega bi bila vesela.
Ne bi bila v napoto. –Torej gredo vsi razen mene. –In mene.
Razmišljala sem o članku o ljudeh, ki zdaj poleti hodijo na jug Francije.
Spet pišeš? Lepo. –Edith je par dni na teden spet v pisarni revije.
Pa mali Peter? –Ima čudovito varuško. Hvala bogu.
Res lahko delaš pri dveh majhnih otrocih in vodiš hišo kot Brancaster?
Vprašaj me čez pol leta. –Mene veseli, da spet uporabljaš možgane.
Upajmo, da so še tam. –Jutri bom Montmirailu sporočil, da bomo v hotelu.
Verjetno si bo oddahnil.
Naprej.
Videla sem, da luč še gori.
Domnevam, da se strinjaš z očkom,
da je ideja o filmu preveč plebejska, da bi sploh razmišljali o njej.
Nič ni preveč plebejsko, če bo obdržalo Downton nad vodo.
Imeli bi dovolj denarja za novo streho. –Za ceno enega groznega meseca.
Res mislim, da bo grozno.
A tudi pogled na umivalne sklede, ki lovijo deževnico, je grozen.
Prestali smo vojno, pa bomo tudi to. Vendar moraš biti odločna.
Za tiste ljudi smo ženske kot midve v dveh kategorijah.
Zmaji in trape. Glej, da te bodo imeli za zmaja.
G. Bates in gdč. Baxter bosta skrbela za lorda in lady Grantham.
Drugi boste ostali v Downtonu in pomagali s filmarji. –Jaz že ne.
Za razliko od gdč. Niti mignila ne bom, bom z veseljem pomagala.
Bi bila lahko spletična gdč. Dalgleish? –Za to sem prosila Anno.
Nočem ti kvariti zabave, vendar imaš delo tukaj.
Bo gdč. Dalgleish bivala v hiši? –Ja. Pa režiser in glavni igralec.
Drugi bodo bivali v vasi. Zdaj moram pa k lady Mary.
Ne skrbi, Daisy. Anna te bo nekako spravila tja.
Jaz bi vse to zamenjal za pot v južno Francijo. –Daisy.
Bojim se, da nasprotuje. Pravi, da mora "stražiti"
in "jih držati na kratko". Ne vem, koliko bo to pomagalo.
Znebiti se ga moramo. –Ampak kako?
Z drugimi naj bi šel v Francijo? Res?
Skrbi jo, da bo za njegovo milost vse čudno in tuje.
G. Bates in gdč. Baxter ne bosta imela avtoritete,
da poskrbita, da bo vse, kot je treba. –Ja, že razumem.
Njegova milost te potrebuje, Charlie.
Le ti jim lahko pokažeš, kako se dela. –Ne skrbi za to.
Naj se pazijo. Britanci prihajajo.
Kaj naj pa počnem z njim? Ne bo to breme za Montmiraile?
Želi si biti koristen zate. Od nekdaj.
Mu ne bi mogel dati občutka, da ti pomaga že s tem, da je tam?
Bom, če vztrajaš. A se mi zdi zelo sentimentalno.
Pojdite z garderoberko. –Podaj mi jih. –Pokazala vam bo, kam. –Hvala.
Ne, zasebno je. –A tako. Sem.
Pozdravljeni, g. Molesley. Zakaj ste tu? –Veste, da imam rad vse o filmih.
Vem, da radi hodite v kino. –Ni samo to.
Zame je Hollywood največja tovarna sanj. In sanje potrebujem kot vsak.
Vse to za eno žensko.
Garderoba gdč. Dalgleish. –Vem, ampak kaj takega.
Oprostite. –Lepo mirno, fantje.
Vsi se tu skrivate pred napadalci. Sybbie.
Pozdravljena, ljubica. Kako prijetno presenečenje.
Tom jo je dal pripeljati sem, da bo z bratranci, ko bomo v Franciji.
Govorili smo o tebi. –O meni? Zakaj? –Iz več razlogov. Samih dobrih.
Naj vam predstavim gdč. Dalgleish. Moj oče lord Grantham.
Ena od zvezd našega filma. –Zlahka verjamem.
Dobrodošli v Downtonu.
Sodobni svet je prišel v Downton.
Si gostitelju povedal, da bomo v hotelu? –Niti slišati ni hotel.
Vztraja, da pridemo v vilo. –Čeprav mu jo hočemo ukrasti?
Zdi se zelo prijeten, njegova angleščina je brezhibna,
česar za mojo francoščino ne bi mogel reči. –G. Guy Dexter.
Dobrodošli, g. Dexter. Sem lord Grantham. Moja hči lady Mary Talbot.
Skrbela bo za vas, ker gremo drugi na Riviero. Upam, da boste tu uživali.
Če bi mogel, bi šel z vami. –Anglež ste. –Ja.
Pred desetimi leti sem šel v Ameriko poskusit srečo in odtlej sem tam.
Nisem edini.
Pravijo nam hollywoodski radž in vsak teden igramo kriket.
Vreme pa igre nikoli ne prekine. –Poznate južno Francijo?
Ko sem bil zadnjič tam, sem obtičal na strehi Negresca z Ronaldom Colmanom
in Glorio Swanson. –Na strehi? –Zgodbo nam lahko poveste pri večerji.
Kdaj odhajate? –Jutri. Dover, Calais in potem modri vlak do Nice.
Kako zavidanja vredno je to. –Kdaj pričakujete režiserja?
Za večerjo bo tu. Kajne, Myrna? –Kako naj pa jaz vem?
Myrna Dalgleish v tej hiši. Zdi se neverjetno.
Njen oče je prodajal sadje na Old Borough Marketu, pa jo zdaj poglej.
Boginja filmskega platna. –Ti boš pa njena spletična.
Prinesla je goro prtljage. Z Anno gresta lahko ponudit,
da razpakirata. –Ne pozabita, da je ne poznata.
Morda ni filmska zvezda, kot jo vidita v revijah.
Le na en način bova ugotovili.
Hvala.
Lady Grantham. –Žal mi je, da sem kar vdrla. –Že dobro.
Napisala sem novo oporoko. Potrebujem vaju kot priči svojega podpisa.
Cirkus zganjam, samo moj nakit nekaj drugih stvari je.
Vedno je pametno to posodobiti. –Murray je bil itak tukaj,
pa sem to izkoristila. –Vesela sem, da si prišla.
Violet naju je prosila, naj pregledava njene stvari. –Kaj?
Zakaj je prosila vaju? –Ne vem. Vse zanimivo bosta pregledala Robert in ti.
Menila sem, da bi morala vedeti. –Hoče, da bo njena smrt urejena
in brez sitnosti. Čisto Violet podobno. –Je narobe, da gremo v Francijo?
Sploh ne. Če se kaj zgodi, lahko Mary pošlje telegram.
Vendar se ne bo.
Ne bom se pretvarjala, da sem jo vedno častila, vendar bo čudno.
In Mary jo bo pogrešala. –Mary bo postala ona. Praznina bo zapolnjena.
Iti moram. Zaradi mene bo večerja zamujala.
Se vidimo, ko se vrnemo. –Seveda.
Prav ima. Res bo čudno.
Pogrešala bom nasprotnico za razprave, da me spodbuja.
Pazi, kako ravnaš z oblekami. Visoka moda so.
Pomagati moram lady Mary in lady Hexham pri oblačenju.
Daisy bo razpakirala. Vrnila se bom, ko boste na večerji.
Da bo le končano in kovčkov ne bo, ko pridem gor.
Kaj ste počeli na strehi Negresca? –Lov na zaklad. Potrebovali smo dimnik.
Vendar so bili ogromni, pa smo enega razbili in vsak je vzel kos.
Je bil direktor zadovoljen? –Dobra publiciteta je bila.
Dobra publiciteta obstaja? –Je, če si pri filmu.
No, ja, Rusi razbijajo kozarce za srečo,
zdaj pa filmarji razbijajo tujo lastnino za dobro publiciteto.
Je to res, gdč. Dalgleish? –Ne delam ničesar, če se mi ne da.
Pri vas zveni tako muzikalno. –Daj krožnik bliže.
Kako ste postali filmska igralka?
Iskalec talentov me je opazil. Ker sem tako lepa.
Zdi se čudovito romantično. –Ni tako zelo romantično,
ko veš, da bi ti ga vsak moški v sobi hotel dati.
Kako slikovito življenje imate.
Ste posneli veliko kinematografij po vsej deželi?
Bojim se, da sem vesel, da bom to izpustil.
Vem, da to delate le za denar, ampak nič hudega.
Nikoli ne razumem, kako si zapomnite vse besedilo.
No, saj ni gledališče. Ne vem niti, ali je res igranje.
Ampak to se bo spremenilo, ne? Filmi začenjajo govoriti.
Par besed tu in tam. Nič takega, kar bi preplašilo konje. –Kdo to pravi?
Dajta mi créme de menthe.
Bi se dalo gdč. Dalgleish spomniti, da služabniki v tej hiši trdo delajo
in se trudijo po najboljših močeh. Niso vajeni nevljudnosti.
Ona pa ni vajena kritike. Njen obraz na platnu proda milijon vstopnic.
In to ve. –A tako.
Hvala.
Butler sem, gospod. Povejte, če boste karkoli potrebovali.
Karkoli? Ta bo težka.
Oprostite. Dražim vas.
Moral bi reči, da imam vse, kar potrebujem
Najlepša hvala. –Prav, gospod.
Pospravi vodnik in zaspi. –Samo poglavje dokončam.
Ne boš verjela, kaj ti ljudje jedo.
Pridite, Carson. –Prostor. –Pobegniva, preden bo še huje.
Upam, da imate sredozemsko različico tega, sicer se boste skuhali.
Ne skrbite zame, milord.
Adijo, očka. –Pazi na Tea. –Veš, da.
Lepo se imej ne glede na to, kakšna sta. –Ja. Se bomo potrudili.
Ne zapletaj se v nevšečnosti.
Ugotovil sem, da se tujci,
če z njimi govoriš glasno in počasi, uklonijo tvoji volji.
Ne preglasno in prepočasi. –Ne, ne, Andrew. Ne.
Hvala, Bates.
Prišla sva vam zaželet srečo. –Ravno sta nas še ujela,
ko se odpravljamo na čudno nalogo.
Žal mi je, da boste zamudili snemanje. –Boste vi gledali? –Če bodo dovolili.
Poskusi uživati. –Tebi tega ni treba reči.
Poskrbi, da Johnnie ne zaide v težave. –Bom, gospod.
Vkrcajte se, sicer bomo zamudili vlak.
Skodelico čaja za gdč. Dalgleish. –Ravno sem ga naredila.
Daisy lahko odnese. –Bom jaz. Rad bi.
Ne, pusti meni. Prosim. Lady Mary ne bo imela nič proti. Rotim te.
Pomiri se, Daisy. –Jaz bom šel po pladenj.
Za vas, gdč. Dalgleish.
Nisem imela priložnosti povedati, kako navdušujoče je, da ste tu.
Obožujem vaše filme. Tak navdih ste zame.
Odkar sem videla Star–Crossed … –Se lahko zmigamo? –Takoj.
Vsi na mesta.
Ona je igralka? –Kamera. Harry.
Grozno je videti. –Akcija.
Greš po stopnicah dol in ga z očmi poiščeš.
Ustaviš se in greš naprej. Vendar te čaka.
Povej ji, da je čudovita.
Z veseljem to slišiš, vendar ne moreš priznati.
Pogledaš ga v oči.
Boš dovolila, da te poljubi? Zdi se, da morda boš. Čakajte. Kdo je to? Rez.
Strašno mi je žal. –Tako ne morem delati.
Molesley je. Tu je zelo priljubljen. Saj lahko gleda, kajne?
Lahko gleda, sam v filmu ga nočejo. –Dobro opažate.
In zdaj morate vse ponoviti? –Točno. –Raje bi se preživljala v rudniku.
Na prvi položaj, prosim. Kamera. Harry.
In akcija.
Prideš po stopnicah in ne pričakuješ, da ta čaka tam.
Če bi vedel, da bomo vsi v vili, ne vem, če bi šel. –Zakaj ne?
Se ti ne zdi, da zna biti nerodno? Da zasedemo dom te družine?
Ne vem, ali je to razumen pogled na zadevo.
Vesela sem, da bo Sybbie zdaj bolj enakovredna bratrancem.
Violet tvojemu otroku daje pravo priložnost. Sijajen začetek.
Te njena velikodušnost preseneča? –Atila je imel rad svojo družino.
Ste v redu, g. Carson? –V redu ni prvi izraz, ki mi pride na misel.
Prinesla sem vam kokošjo juho, g. Carson.
Po mojem je zelo nevljudna. –Najbrž je izčrpana.
Težko je, ko je film odvisen od tebe. –Tudi od g. Dexterja je odvisen,
pa je zelo vljuden. –In tako privlačen.
Načrtujete kaj? –Bi povedala tebi, če bi?
G. Molesley je zdaj v filmu.
Nisem vedel, kje naj stojim. –Pustimo filmarje delati svoje,
mi pa delajmo svoje. –Poslušaj ga, Daisy, preden pobegneš s cirkusom.
No, kako smo? Smo preživeli? –Ja.
Nekatere pečine so bila težavne, kajne? Bi šli?
Gospod de Montmirail? –Lord Grantham. Dobrodošli.
Kar precej se nas je nabralo. Bojim se, da imamo celo butler. Ne vem, zakaj.
Kako šik. Vstopite. Pridite.
Mama. Naj ti predstavim lorda Granthama.
Moja mati, markiza Montmirail. –Madam. To je lady Grantham.
Lord in lady Hexham, lady Bagshaw in gospod in gospa Branson.
G. Branson, oče srečnega otroka. Gotovo ste zelo zadovoljni.
Z ženo sva vesela, da sva tukaj. –Zelo ste prijazni,
da ste nas vse vključili. –Z veseljem, lord Hexham.
Kajne, mama? –Z veseljem.
Hvala, ga. Patmore. –Hvala. –Glejta, da bosta jedla počasi.
G. Mason. Kako ste? Se vračate na kmetijo?
Mlademu paru sem hotel dati malo samote. Vedno me morata prenašati.
V svoji hiši delate, kar hočete. –Rad bi, da se počutita kot doma.
Da bosta prevzela najem, ko ga bom vrnil. –Kaj boste pa vi?
Ne skrbite zame. Svoje skrbi imate. –Pa me skrbi za vas. –Hvala.
Čez eno uro vam bodo v bivališča prinesli dispozicijo za jutri.
Dober dan? –Vedno je dober, če izpolnimo urnik.
Kaj je to? Upam, da dobra novica. –Niti ne.
Mož se ne bo vrnil takrat, kot je rekel. –Gotovo ste razočarani.
Ja. Ne pa presenečena. –20.30 je prepozno zame. Rada jem ob 19.00.
Za kuhinjo je težko, če spremenimo običajne ure.
Želim si, da bi videla zvezdniško magijo. –Veste, kaj?
Njen film vrtijo v Thirsku. Pojdiva gledat. –Morala bi zavrniti. –Zakaj?
Vaše družine ni. Sama svoja gospodarica ste.
Prav. Opozorila bom Barrowa, oblekla plašč in povedala babici.
Babi, ne bodi jezna. V Thirsk grem gledat film.
Sama? –Z režiserjem g. Barberjem.
Se je Henry kaj oglasil?
Danes je poslal telegram, da se še ne bo vrnil.
Denker, sprememba načrta. Ne bom se oblekla.
Večerjala bom s pladnja. –Milady.
Žal mi je.
Nisi ti kriva, da je gdč. Dalgleish očarljiva kot bradavica.
G. Dexter je prijazen. –Brez moje pomoči se zna postaviti zase.
Te snemanje ne zanima? –Malo sem gledala.
Raje bi jedla kamenje. Mislim, da bom šla v posteljo.
Vsaj dokler ne bodo odšli. –Bi me moralo skrbeti?
Florence Nightingale je obležala pri 38 letih.
Umrla je stara 90 let. –Saj bi mi povedala, kajne?
Kaj misliš? Pojdi.
Pa vi, lord Grantham? Poznate južno Francijo?
Vem, da je postala modna z lordom Broughamom v 1830. letih,
ko je bil finančni minister. –Torej le jemljete nazaj, kar je po pravici vaše?
Tega ne bi rekel. Razumem pa, zakaj vas razburja.
Pa vendar ste tukaj, si ogledujete pohištvo, merite zavese …
Mama, prosim. Vedno lahko kupiva novo vilo.
Tu smo, ker nas je vaš sin povabil.
Bi pa rad vedel, zakaj je vaš mož to naredil.
Čez nekaj dni se nam bo pridružil naš odvetnik. –Odlična ideja.
Dotlej pa upam, da vam bo tu prijetno.
Vaš butler prinaša dobrodošel občutek sijaja.
Lahko odstopi, če želite. –Zakaj, če vila že pripada vaši vnukinji?
Lady Bagshaw, prosim, sedite sem.
Zelo mi je žal. Za pet minut sem legla in zaprla oči, pa me je zmanjkalo.
Dobrodošli v Vili golobic. –Gotovo pogosto hodite sem. –Ja.
Oziroma smo. Preden ste se pojavili vi.
Vedno pozimi, odkar pomnim. Zdaj pa vse pogosteje v toplejših mesecih.
Načrtujem članek o tem. –Ste avtorica? –Bolj novinarka, se bojim.
Revijo imam in spet jo bom vzela v roke.
O čem bo članek? –O Scottu Fitzgeraldu, Zeldi, Coco Chanel.
O ljudeh, zaradi katerih so hoteli odprti julija.
Lahko objavim nekaj slik vile? Bi bilo to mogoče?
Seveda. Če slike lahko vidiva, preden jih uporabite.
Očitno nisi prva novinarka, ki jo je srečal.
Vstopnice, prosim.
Občudovanje privlačnosti gdč. Dalgleish bova morala preložiti.
To ni njen film. Terror je prvi film z dialogi, prikazan v Britaniji.
Ni bil to Pevec jazza? –Ne. V tistem Al Jolson reče le nekaj besed materi.
In poje. –V tem govorijo od začetka do konca.
Kje je Rialto? –Naslednja levo in parkirajte.
Lady Mary je šla v kino v Thirsk z g. Barberjem,
stara lady Grantham pa jé v svoji sobi.
G. Dexter in gdč. Dalgleish bosta večerjala sama.
Ste povedali ge. Patmore? –Sem. Vsi pomilujemo g. Dexterja.
Kaj pa je? –Ne bi vas zanimalo, ga. Hughes.
Poskusite. Če hočete.
Se spomnite komornika Ellisa s kraljevega obiska? –Se.
Sprijateljila sta se.
Danes sem dobil njegovo pismo. Poročil se bo.
In to je žalostno? –Vem, da ne bi smelo biti.
G. Barrow, vaša življenjska pot je težka.
Večina v vašem položaju bi se skrivala za videzom,
ki jim omogoča, da se izognejo preganjanju in zavrnitvi.
Gotovo mu tega ne morete zameriti.
To ni tisto, kar hočem jaz. –Potem ste pa pogumni.
Pa tudi obsojeni na samoto. Razen če boste imeli veliko srečo.
Ob polnoči. Ne povej nikomur.
Niste rekli, da lahko njen obraz proda milijon vstopnic? –Očitno ne v Thirsku.
Vendar imate prav. Zelo lepa je.
Bog ohrani kralja.
Kako čudovito je to. –Še vedno sem radoveden, zakaj smo tukaj.
Če bi prišli v Anglijo, bi spoznali mamo, kar bi bilo bolj logično.
Bolj sem hotel spoznati vas kot pa staro lady Grantham. –In vaša mati?
Zanjo je bolj kočljivo, vendar bo v redu. Poskrbel bom za to.
Tja.
Kaj mislite, kaj se gresta? –Dala nam bosta občutek varnosti,
potem pa usekati s tožbo. –Ali pa vzbujala slabo vest, da se umaknemo.
G. de Montmirail je imel očeta rad in hoče izpolniti njegovo voljo.
Mi pa zastopamo babico, skrivnostni lik te zgodbe.
Bleščanje. Ne.
Pokrivalo. Hladno. Ja.
Carson?
Lahko pomagam?
Mislil sem, da bi morda tega. –Videti ste kot albanski kralj Zog.
Odlično. –Ne, ne, niti slišati nočem.
Jaz sem izbrala, jaz bom plačala. –Že, ampak jaz ga moram nositi.
Hvala za nakup, gospod. Vam in vaši ženi.
Če ste v Hollywoodu začeli s prodajo moških oblačil,
kako ste prišli k filmu? –Prosili so me, naj poziram za strokovni časopis
v obleki, ki so jo tržili. Prišel je agent in podpisal sem.
Ker ste tako čedni. –Mislil sem, da ga je navdušil moj igralski talent.
Dajmo, dekleta, v garderobo. Vsi bi radi domov.
Zdaj veste, zakaj sem pri filmu. Kako se vi postali butler?
Veliko manj glamurozno je. Začel sem kot deček za vse.
Potem sem bil mlajši lakaj, prvi lakaj, komornik in končno butler.
Ni veliko, česar vam ne bi mogel povedati o vodenju hiše.
V tem se razlikujeva. Jaz komaj vem, kaj delam.
Ni videti tako. –Hvala.
Gospod … –Samo Barrow, gospod.
Dobro, Guy. Vaje, prosim.
Myrna, povej stavek.
Prihranila sem vam kladivce. –Od nekdaj se mi zdijo kot orodje vojne.
Ker so. –Telefon za vas.
Neki g. Bullock. Pravi, da je nujno. –Pet minut odmora.
Spodaj se dogaja drama. Glavni je vpil v telefon, ko sem prišla.
Menda snemajo napačen film. –Je sploh kateri pravi?
Vem le, da hoče javnost menda samo govoreče filme.
Ni najboljše pri filmih to, da jih ne slišiš?
Še bolje bi bilo, če jih tudi videti ne bi mogel.
Prosim, zberite se. Vsi.
Prekinjamo snemanje. Vem, vem, žal mi je, da imam slabo novico.
Ko bomo finalizirali načrt, vas bomo poklicali. Hvala.
Kaj je? Kaj se je zgodilo? –Kaže, da govoreči prinašajo preveč denarja,
da bi jih ignorirali, naš pa je nem in predrag, da bi pokril stroške.
Zato hočejo zmanjšati izgubo in zaključiti. –Kako žalostno.
Za te, ki so delali pri filmu, je več kot žalostno.
Statistom še dolgujemo plačilo in zdaj so izgubili delo.
Sem ti rekla. –Dovolite. Myrna.
Zakaj je nehal? –Menda nemi filmi zdaj ne prinašajo denarja.
Zadnjič sem videla, Kino je bil skoraj prazen. –Kakšna škoda.
G. Barber se mi smili. Tega si ne zasluži.
Želim si, da bi lahko pomagala. –Jaz tudi, a ne vem, kako.
Snemamo nemega, oni hočejo samo govoreče, torej …
Zakaj pa tega ne bi mogli spremeniti v govoreči film? Kaj bi to pomenilo?
Poklicati tehnika iz Londona.
Lahko bi posnel ton za že posnete prizore …
In dodal nov govor v preostalo. Zakaj to ne bi šlo?
G. Mason me spravlja ob pamet. Vsaka skodelica in krožnik morata biti prav.
Njegova snaha si, sin mu je padel v vojni. Nič čudnega, da se ne marava.
Škoda, da vama gre na živce, ker je krasen možak.
In zelo te ceni, Daisy.
Niste bili nekoč zaljubljeni vanj? –Pred sto leti.
Menda pride iz Londona strokovnjak za ton. –Ne spominjaj me.
Ste v redu? Lahko pomagam? –Zdaj mi ne more pomagati nihče.
Glej, no. Če ni Samo Barrow. –Gospod?
Razmišljal sem, koliko zanimivejša je ta hiša od našega filmčka.
Ne reci mi gospod.
Lahko kaj naredim? –Ne, če nimaš ideje za mojo naslednjo kariero.
Ne razumem.
Doslej so bili filmi mimika. Mimika z glasbo.
Z novimi govorečimi pa bo treba igrati. Nas ne bodo hoteli.
Najeli bodo prave igralce iz gledališča. In z nami bo konec.
Dober glas imate. Prišli bodo novi obrazi,
a javnost se ne bo hotela posloviti od vseh starih ljubljencev.
Upam, da imate prav. –Gospod.
Tisto je jahta vojvode Westminstrskega.
Naj povzamem. V letih po letu 1864
je pokojni markiz de Montmirail naredil štiri oporoke.
V vsaki je omenil dejstvo, da je Villo des Colombes
leta 1865 dal sedaj ovdoveli grofici Grantham.
Prinesel sem originale. Dal vam bom kopije.
Očitno to ni bilo nekaj, kar bi pozabil.
To je hotel narediti in pri odločitvi je vztrajal. Zdaj mi je lažje.
Z nečim ga je morala držati. Izsiljevala ga je.
Mama, to je bedast odziv. –Na sodišču bomo spodbijali.
Na osnovi česa, madam?
Druge hiše imate. Ne gre za stisko.
Vaš mož je vilo kupil in jo dal iz rok, preden vas je sploh poznal.
Svetujem vam, da lastnino brez odlašanja izročite.
Najlepša hvala. –Boste to sprejeli?
Seveda. Oče me je imenoval za edinega izvršitelja.
Domišljam si, da zato, ker je zaupal, da bom izvršil njegovo voljo.
Zakaj ste nas pa potem povabili? –Hotel sem vas spoznati.
Moj oče in vaša mati sta bila skupaj en teden oktobra 1864.
In jaz sem se rodil julija 1865. –Tako je.
Mislim, da ji je zato mesec kasneje dal vilo.
V zahvalo za vaše rojstvo.
Na kratko, mislim, da imava vi in jaz veliko skupnega.
Zahvaliti bi se morala stari lady Grantham. –Seveda.
Zdaj vsaj veva, da vile ni dobila po naključju ali pomotoma,
ampak po odločitvi, ki je obstala dolga leta. –Po svoje je hecno.
Da poznam svojega otroka, je del tega zlatega kroga,
kjer se zaradi tvoje krvi dogajajo lepe stvari.
Kot bo Mary dobila Downton, midva pa Brompton.
Že, a to sta delujoči posestvi, to pa je narejeno za smeh in zabavo.
Ne bi bila Sybil vesela za svojo hčer?
In bi jo spodbujala, naj jo uporabi v dobro drugih? –Mislim, da bi.
Potem pa narediva enako.
Rada bi Sybbie pripeljala sem. Navdušena bo.
Poglej ta razgled.
Nisi hvaležen, da sva živa? –Ljubim te, veš.
Mislil sem, da ne bom nikoli več ljubil.
In jaz ljubim tebe. Torej je vse v redu.
Zelo srečna sta videti. –Saj je prav.
Krasno za Sybbie, za vse njih.
Všeč mi je misel, da bosta Tom in Lucy tu vsako poletje gostila srečanje.
Dokler ne postane družinska tradicija.
Od sonca sem zaspana. Dovolita. Pred večerjo bom malo zadremala.
Malce utrujena si videti. Še ti daj. –Ne bom dolgo.
Prav ima. Res si videti utrujena. –Ne vem, koliko pomaga,
da ljudje opozarjajo na to. –Oprosti.
Karkoli se zgodi, ne nehaj pisati. –Mama.
Če te kaj muči, povej. Prosim. –Saj ni nič. Res ne.
Spet sem moral mizo pripraviti drugače,
a končno vedo, kako zlikati srajce njegove milosti.
To bi morali prepustiti meni. –Gotovo so vam hvaležni za pomoč.
Morda. Ko sem jim pokazal, kako, so veliko govorili francosko.
Zelo glasno in hitro. –Je že kaj dogovorjenega?
Kaže, da vila zdaj pripada gdč. Sybbie. –Srečnica. –Ji zavidate?
Ne verjamem v zavist. Vem, kaj hočem.
In lahko živim brez vile v južni Franciji. –Kaj pa hočete, gdč. Baxter?
Dajte, no. Vsi vemo, kaj hoče gdč. Baxter.
Njena naklonjenost je trdno zavezana. –Ne zavezana.
Morda ne zavezana tako, vsekakor pa zasedena.
Govorimo o g. Molesleyju? –Ja.
In če vas ne bo zasnubil? –Bom pač stara devica.
Se ne bi nikoli poročili z nikomer drugim?
Dovolj dolgo je trajalo, da sem našla njega. –Madam.
Ne vem, kako dolgo je razmišljal o tem,
a ko je preveril datume, je bil prepričan.
Rojen sem bil točno devet mesecev po, citiram,
"idilični medigri", ki sta jo preživela skupaj.
Vilo ji je dal kmalu po mojem rojstvu. –Prepričana sem, da je naključje.
Si res? To bi pojasnilo uganko. –Oče te je imel zelo rad.
Rosamund mu je pa podobna.
Upam, da bo to pomagalo. –Hvala. Lahko noč. –Lahko noč.
Čemu pa to? Si v redu? –Samo zgaga. Nič mi ni.
Kaj misliš, kaj bo, če se to razve?
Carson bo najbrž dal odpoved. –Ne bodi smešen.
Ni manj francoskega človeka, kot si ti. Še česna ne maraš. –Ni ravno dokaz.
Kako jim je uspelo tako hitro? –Čas je denar.
Zdaj je težava, kaj bodo igralci rekli. –Kako to mislite?
Jaz jim pišem besedilo, a se ga ne držijo vedno, mi pa se ne spomnimo,
kaj so dejansko rekli. –Naj vam g. Molesley pomaga.
Zakaj? Kaj pa lahko dela? –Ravnatelj vaške šole je.
In vem, da zna brati z ustnic. Gotovo bi lahko kaj naredil.
Drži. In tako ali tako je vsak dan tukaj in gleda vsak prizor.
G. Barber, pripravljen sem. Pripeljite igralce.
Zelo profesionalno je videti, če smem tako reči.
Novi speed reflex je. Sliko vidiš, preden jo posnameš.
Le kaj si bodo še izmislili? –Kako gre spodaj?
Mislim, da v redu. Čeprav … Francozi so zelo francoski, kajne?
Saj morajo biti. –Pa že. Ubožci.
Tole je dobro, ampak … Carson, lahko umaknete telefon?
Malo kvari sliko.
Lepo je videti, da uživaš pri delu. –Dober občutek, ko …
Spet stopiš v resnični svet? –Nekaj takega, ja.
O, marička. –Kaj pa je?
Poglejte.
Kdo je? –To je lady Grantham, pri kateri sem začel delati
kot deček za vse, še moker za ušesi. –Babi?
Zaboga.
Hvala, Carson. Nas lahko za hip pustite same?
Kaj piše? –Violette, moja oboževana.
Presneto.
Mary je imela ovčko s snežno belim runom.
G. Stubbins, ste pripravljeni? –Kolikor morem,
ko nisem nadziral zvočne izolacije ali seta. Lahko pride g. Dexter?
Guy? –Kje je besedilo? –Zelo mi je žal.
Ne, ne. –Hvala. –In sem.
Vaš govor naj se ujema s filmom. Ne, ne nagibajte se naprej.
In ne premikajte glave. Dobro. Pozvonite za tišino.
In … –Ton teče.
Glej, no, lady Anne.
Se mi je zdelo, da me boste našli. Dandanes nihče ne ohrani skrivnosti.
Vas lahko spomnim, da je prihodnost moja, da jo zavržem?
Ne, čakajte. Ne hodite.
Rez.
Bravo. –Gdč. Dalgleish. –Pripravljena.
In akcija.
Vedela sem, kje boste. Prišla sem le, da …
Čakajte. Glavo sem obrnila. –Napisal sem stavek za to. Vidite?
Prišla sem le, da vam preprečim zavreči vašo prihodnost.
Na "prihodnost" se obrnete nazaj. –Aha.
In akcija.
Vedela sem, kje boste. Prišla sem le, da vam preprečim …
Glasneje, gdč. Dalgleish.
Ne morem ostati in gledati, kako se uničujete.
Moram … –Rez. Hvala, Myrna. Dovoliš trenutek?
Kaj pa zdaj? G. Stubbins? –Tu sem, da snemam ton,
ne pa delam čudeže. –Ona že ni lady Anne Erskine.
Se ne bi mogla malo bolje naučiti naglasa in ponoviti?
Ljudje se vse življenje neuspešno učijo tega naglasa.
George Bernard Shaw je napisal igro o tem. –Vi bi lahko.
Videli ste, da je g. Dexter zmogel. Ne more biti tako težko. –Ne bi mogla.
Mislite, da ne bi zmogli naglasa? Mislim, da bi ga. Saj ga.
Nisem igralka. –Je Myrna igralka?
Bi radi videli njeno Heddo Gabler? –Pa vseeno.
Glejte, poskusite. Če ne bo šlo, bomo zaključili. Morda dokončno.
Če bo, pa bomo lahko nadaljevali.
Prosim. –Kaj bomo z gdč. Dalgleish?
Za zdaj naj gre gor. Vedeti moramo, ali bo to šlo.
Bom jaz. –Prav.
Besedilo, milady. –Hvala. Kako se spravim v take zadeve?
Vedela sem, kje boste.
Prišla sem le, da vam preprečim zavreči vašo prihodnost.
Ne morem ostati in gledati, kako se uničujete.
Moram … –In rez. Zavrtite ju skupaj.
Glej, no, lady Anne. Se mi je zdelo, da me boste našli.
Dandanes ne zna nihče ohraniti skrivnosti. –Vedela sem, kje boste.
Prišla sem le, da vam preprečim zavreči vašo prihodnost.
Vas lahko spomnim, da je prihodnost moja, da jo zavržem?
Ne morem ostati in gledati, kako se uničujete.
Ne, čakajte. Ne hodite.
Moram.
Upam, da je bil to rekvizit.
Kdaj je bila naslikana? In zakaj je bila njegova oboževana?
Ker je podelila najvišjo naklonjenost?
Le nekaj dni sta bila skupaj. Se ti zdi verjetno?
Je naključje, da se je očka rodil 9 mesecev kasneje?
Mislim, da je bil tvoj dedek zelo vesel, da jo vidi, ko se je vrnila.
Jasno je, da je bil g. de Montmirail noro zaljubljen vanjo.
Kdaj se je poročil? –Vem. Pozanimal sem se.
Poročil se je l. 1870, pet let po Robertovem rojstvu.
Sedanji markiz je prispel l. 1873.
Vila je bila poslovilno darilo tvoji babici, preden si je poiskal ženo.
Zdi se že tako. –Očitno.
Povprašala ga bom o ge. Patmore. –Ne smeš. –Lahko.
Veš, da ima svojo hišo. Veš, da je osamljena. Rešitev za vse nas je.
Zelo zarotniška sta videti.
Govorila sva o ge. Patmore in kako všeč ste ji. –Kaj res?
Ona je všeč meni. Dobra ženska je. –Res je.
Včasih me skrbi, da je osamljena. Seveda ima svojo hišo,
mislim pa, da bi si želela družbe. –Vem, kaj misliš.
Ampak odgovor je ne. –Vedno pravite, da jo občudujete.
Saj jo. Ne bi mogel živeti na račun ženske. Ne bi bilo prav.
Tudi če bi ona hotela? –Tudi takrat.
Ene stvari so prav, ene pa narobe. Tega ne morem spremeniti.
Hvala, da ste prevzeli. Veliko vam dolgujem.
Je vse v redu? –Ko bomo posneli ton za že posnete prizore,
bomo potrebovali nov material za ostalo …
Se lahko pogovoriva, g. Barber? –Seveda.
Pregledal sem vse kartica dialoga, ki bi jih pokazali, če bi bil film nem.
Začel sem skicirati prizore, ki bi pokrili potrebe zgodbe.
Ste napisali igro? –Začel sem jo. –Lahko preberem prizore? –Seveda.
Če boste zadovoljni, bom naredil še drugo.
Sem vezan na sinopsis zgodbe?
Ko ga končno zavrže, ne bi bilo boljše z velikim romantičnim vrhuncem?
Ne razumem.
Bill Benson bo zavrgel svoje življenje na igralni mizi.
Sam, prazen, brez upanja.
Nenadoma pa pogleda gor in zagleda Anne. Visoko, spokojno, milo,
v očeh se ji bleščijo solze.
Spontano pograbi svoj denar nazaj. Ne stavite več.
Kolo se vrti.
Izgubil bi vse, kar ima.
Ampak ne. Njena ljubezen, njena lepota
sta ga rešili.
Prime ga za roko in odideta.
Skupaj. Konec.
Mislim, da bom zajokala. –G. Molesley,
prosim, dokončajte scenarij, kot se vam zdi najbolje, in mi ga prinesite.
Prav.
Pravite, da je včasih delal tukaj? –Ja. Lakaj je bil.
Nismo vedeli za njegov skriti talent.
Ubogi Carson. V teh težkih oblačili se kuha. Ni kakšne lažje različice?
Mislim, da je. –Hvala, gospod.
Ampak Angležem ni nikoli tako vroče, da ne bi nosili ustreznih oblačil.
Za jutri sem povabil prijatelje, da se poslovim in vas predstavim.
Vaš butler me je spomnil, da sva zdaj vaša gosta in bi moral vprašati.
Prosim vas. –Nazdravimo vaši srečni vnukinji,
Sybil Branson. –Na Sybbie.
Želim si, da bi bila tukaj, da jo spoznam. –Upam, da jo boste.
Krasna punčka je. –Lepo je slišati tako govoriti mačeho.
Gotovo ste zadovoljni, da je tako izšlo.
Kadar imajo tvoji dragi srečo, je skoraj bolje, kot bi jo imel sam.
Skoraj. Ne pa čisto. –Ja.
Med miniaturami v knjižnici
je babičina. Z napisom ob strani.
Videla sem jo.
Več kot pol stoletja sem jo morala gledati.
Prepovedal mi jo je umakniti. Priseči sem morala.
Je še kaj novic od g. Talbota? –Od tistega telegrama ne.
Gotovo ga pogrešate. –Upam, da on pogreša mene.
Njegova milost bo kmalu doma. –Bojim se, da ga čaka šok.
Si uživala v snemanju? –Po svoje.
G. Barber in g. Dexter sta mi všeč, zanimivo je bilo gledati snemanja.
Ampak tudi razočarana sem.
Nad gdč. Dalgleish? –Zveni neumno, ampak
mislila sem, da bi se lahko sprijateljili.
Pravijo, da zna biti srečanje z najljubšimi zvezdami napaka.
V tem primeru drži.
Si srečen? –Sem. A nekaj dela je treba še opraviti.
Več trdega dela bo, srečnejši boš. –Saj me poznaš.
In ja, nameravam uživati v Sybbiejini sreči.
Hočem, da vsi uživamo v njej. –Čestitam, Tom.
Leopard si, ki je uspešno spremenil lise.
George bi moral biti v postelji ali na poti tja. –Imate še druge otroke?
Hčerko Caroline z drugim možem.
Georgeev oče je umrl v prometni nesreči pred sedmimi leti.
Na dan Georgeevega rojstva. Držal ga je v naročju in umrl na poti domov.
Mojbog.
Kakšen je bil? –Popoln.
Čeden kot princ v pravljici. Moralen, močan, poln sanj.
Odločen, da prispeva svoje. –Ga pogrešate?
Seveda. Se pa včasih sprašujem, kaj bi življenje naredilo iz njega.
Po svoje …
Po svoje? –Hotela sem reči, da me po svoje spominjate nanj.
Ne bi pa mogla reči, zakaj. –Polaskan sem.
Pa vaš sedanji mož? –Henry je veliko bolj pragmatičen.
Ne sanja, človek akcije je.
In od jutra do večera mora preizkušati svojo vzdržljivost.
Je pa dober sodelavec. –Je tudi on čeden? –O, ja.
Všeč so mi čedni.
So pa v raju težave?
Ni treba, da vam jaz razlagam, da je zakon roman in ne kratka zgodba.
Poln preobratov.
Temeljno vprašanje je, ali ga ljubite.
Resno, g. Barber? Je to zato, ker ste pri filmu?
Za en večer sem povedala več kot dovolj.
Upam, da boste toplo sprejeli naše naslednike v vili.
Z Bransonovimi boste morda videli lorda Granthama,
za katerega lahko zdaj rečem, da je moj …
Moj dober prijatelj. To si vzemite k srcu.
Zelo vljudno je opravil. –Ker misli, da sem njegov brat.
Za hip sem mislil, da bo to rekel. –Ne smeš govoriti tako.
Oče te je imel rad. Dovolj. –Pa ni dovolj, kajne?
Ne, če sem bil vse življenje slepar.
Pankrt Francoza, ki si je prilasti vlogo pravega dediča.
Ampak to bi bil Matthewev oče. In zdaj bo podedoval Matthewev sin.
Dolgoročno gledano je res vseeno.
Za očka je novica, da je morda slepar, hud udarec.
Če je res, bo strt.
Užival sem, ko sem te gledal pri delu. Na hitro sem videl, kaj ti je manjkalo.
Kaže, da se še nisem pripravljena posloviti od te plati življenja.
Ogledal sem si miniaturo, lady Hexham. Prav imate. Zadeva je urejena.
Prosim, vzemite jo domov za vašo babico. Tako ali tako je njena.
Hvala. –Edouard, meša se ti.
Vse to se je zgodilo že davno, preden te je spoznal.
Morala bi spoštovati njegovo voljo.
Dovoli za hip.
Kaj je? –Ni že čas, da svojo skrivnost zaupaš očku?
Zelo prijazni ste bili, a čas je, da gremo domov.
Tudi midva bova kmalu odšla. Kot veste, vse v hiši že pripada vaši materi.
Vzemite, kar hočete. –Ne. Njegova volja je jasna.
Ne razumem te. Vilo bova izgubila. Ni to dovolj?
Ne bova je izgubila. Izročava jo mojemu bratu. –Ne imenuj ga tako.
Za drugo lahko poskrbijo odvetniki.
Vem, da je pozno. Bi se vseeno lahko sprehodila? –Seveda.
Gospod, vaši dolžniki smo. Hvala.
Madam. –Hvala.
Je zadovoljil mene? Vaš dragi oče? To se vprašajte.
Tega si nisem zaslužila.
Zakaj mi nisi povedala prej? –Hotela sem, potem pa smo se odpravili sem.
Ne bi smela priti. Pravega zdravnika potrebuješ, ne mazača v Marseillu.
Dr. Clarkson je zmožen postaviti diagnozo. –Šla bova v London,
V Ameriko, če bo treba. –Pogovorila se bova, ko bova vedela več.
Morala bi mi povedati. –In zapraviti zadnje veselje,
preden bolezen prevlada? –Morda ni tako hudo.
Misliš, da se v letih vodenja bolnišnice nisem ničesar naučila?
O, ne. Ne, ne.
Tega nisem hotela. Nisva žalostna.
Zaradi moje bolezni ne bova žalostna. –Mojbog.
Izgubil sem mater in ime. Moram izgubiti še tebe? Ne prenesem.
Če prenesem jaz, lahko tudi ti. Ne pozabi, od začetka te ljubim.
Ljubila sem te, preden si ti mene. –Tega se od nekdaj sramujem.
Nikar. Imela sem denar, ti pa si ga potreboval.
In potem je ljubezen prišla. Bila sva srečna, kajne?
Draga.
Zame si bila vse.
Vse. –Upam, da bom lahko še dolgo vse.
No …
Zjutraj moramo zgodaj vstati. Že davno bi morala biti v postelji.
Ojej.
Upam, da še lahko dobimo vozovnice za modri vlak.
Zakaj je kamera v oblazinjeni škatli? Mislil bi, da je zmešana.
Vsekakor je nepredvidljiva. –Mikrofon ne sme zaznati nobenega zvoka
brez moje odobritve.
Oblazinjena škatla utiša zvok delovanja kamere.
Zdaj smo res v vaših rokah, g. Stubbins. –Vi ste to rekli, ne jaz.
Ste vsi pripravljeni? Posnemimo to.
Prosim, zavedajta se, kje so mikrofoni. In govorita razločno.
Myrna, tokrat odpiraj usta, a ne govori. Razumeš? –Nisem neumna.
Le lady Mary hočemo slišati. –Mary, prosim. –Prav.
Albert, si pripravljen s klapo?
Pozvonite. Kamera.
Albert.
In … Akcija.
Bill. –Vrnili ste se. –Vedno se vrnem.
Žal mi je. –Rez. Vsi na prvo pozicijo.
Kamera.
In … Akcija.
Bill. –Vrnili ste se. –Vedno se vrnem.
Oprostite. –Rez. –Zelo težko mi je, ker jo imam v ušesu.
In iz grma moram priti. –Razumem. Prvi položaj, prosim.
Bill. –Vrnili ste se. –Vedno se vrnem. –Hudiča.
Ni treba preklinjati. Dovolj imam. –Oprosti. –Myrna. –Roke stran.
S poti. –Myrna, dragica. –Ne.
In kaj zdaj?
Od začetka sem vedel, da bo težavna. Nevljudna je in osorna.
Res je. Ampak zdaj se počuti ponižano. Premika usta,
sliši se pa glas lady Mary. –Njen prvi zvočni film je. Kaj bo z naslednjim?
Njene kariere je konec. Za številne je konec.
Vrniti se mora na delo. In če ne bo hotela? Ne morejo je prisiliti.
Kaj, ko bi poskusili vidve? Vesta, kako jo spametovati. Oni pa ne.
Myrna, dragica. Prosim, pridi dol. Brez tebe ne moremo nič.
Lahko govorite brez mene. Pojdi stran.
Milady.
Mislim, da bi bilo pametno, da jo poskusita služkinji pomiriti.
Prav. Če tako mislite. Ja. Dobro, vsi se umaknite.
Prosim, odprite, gdč. Dalgleish. Razumeva, kaj prestajate.
Res je, in vi to veste.
Ne grem dol, da me lahko ponižujejo in se mi smejijo.
Saj ne bodo. –Slišati bi jih morali na vsaki premieri. Ne govori.
Ne odpri ust. Prezirajo me.
Zakaj niste šli na tečaj izražanja? Marsikdo gre. –Poskusila sem,
pa nisem mogla. –Nekaj vas je razburilo, odkar ste prišli.
Kaj je? –To. Vedela sem, da je z mano konec, ko sem videla Pevca jazza.
Odtlej mi nad glavo visi meč. Mislila sem, da bo še nekaj filmov,
ampak ta bo zadnji. –Tega ne veste. Dobro ste videti v tem, kar sem videla.
Kako pa zvenim? Dejstvo je, da je z mano konec.
Včerajšnja novica sem.
Dajte, no. Ne govorite s svojimi oboževalci.
Kaj? –Slavni, lepi in bogati ste.
Pa kaj, če je vaše filmske kariere konec? Marsikaj lahko počnete.
Dajmo, vzemite se v roke. In ko ste že pri tem,
bodite vljudni do služabnikov. –Daj, no, Daisy.
Ena od nas ste, ne ena od njih. Zapomnite si to.
Zdaj pa hitro. Uredite si lase in pojdimo.
Kako gre? –Skoraj pripravljena je že.
Saj ste, gdč. Dalgleish?
Imela sem sestro, kot si ti. Pogrešam jo. Vsak dan.
Spominjaš me nanjo.
Leta 1919 je umrla za špansko gripo.
Nismo pričakovali, da bo prizadela našo družino. A nikoli ne veš, ne?
Gremo?
Nisem vreden. –Zame ste.
Kaže, da ste moja rešiteljica. –To nameravam ostati
zelo dolgo časa. –Mary?
Kaj, zaboga, se dogaja? –Rez. –O, ne.
Ste jim pokazali, kako je prav? –Mislim, da lahko to rečem
brez najmanjšega dvoma. Povedal sem jim, kako se dela, kot je treba.
Kajne, g. Bates? –Jasno ste jim dali vedeti.
Zdaj vedo, kako je delati z angleškim butlerjem. –Vzemi plašč.
Ko sem te gledal, sem se spomnil vaših predstav na podstrešju.
Le da je tokrat na kocki nekaj več. –Nočem biti tečna,
a kako vemo, da je za kaj? –Izvrstna je.
Babi sem pokazala očkov telegram, Tom. K njej bi moral.
Morda bi šli kar zdaj gor. –Prav imaš.
Ti bi moral iti. Lahko ji daš miniaturo.
Katera miniatura pa je? –Dolga zgodba.
Govoreči filmi so gotovo dobra novica za gledališke igralce West Enda.
Dobra novica zanje, slaba zame. Smrt zaradi mikrofona, kajne, Guy?
Naš posel je od nekdaj hazard. –Dobro povedano.
Gdč. Dalgleish, idejo imam, ki bo morda pomagala.
Takoj zjutraj peljem tvojo mamo v bolnišnico. Kar groza me je.
To je za tvoja ušesa, ne njena.
Mislila sem, da se bosta bolj upirala. –Mi tudi. Mati je hotela.
Potem pa je Edith našla to. S posvetilom tebi.
Najbrž mislita, da je bilo med nama nekaj neprimernega.
Najbrž vsi mislijo tako. –O, ne, tega ne bi rekel.
Zelo slabo lažeš, Tom.
Ničesar ne bi dosegla, če bi bila tako zanič lažnivka, kot si ti.
Vsako leto se bomo poskusili srečati v vili. Vsa družina. Poleti.
Ne bo prevroče? –Upava, da boš prišla in ugotovila. –O, ne.
Ne. Zame je tega konec.
Ni važno. Vesela sem, da sem te poznala, Tom.
Na koncu sva se kar dobro razumela, kajne? –Mislim, da. Na koncu.
Nisi bil ravno to, kar sva namenila Sybil, a smo šli preko tega.
Ampak tako je življenje, ne? Da greš preko nepričakovanega.
In se iz tega morda kaj naučiš. Mislim, da smo se mi naučili.
Vsa ta leta si mi bila dobra prijateljica.
Upam, da sem bil tudi jaz tebi. –In zdaj
sta ustaljena, Maud je spet v družini, in vsi so srečni.
Kdaj je bila miniatura naslikana? Si pozirala zanjo?
Ne. Nekega dne sva šla na sprehod po mestu,
in tam je v nekem lokalu nekdo fotografiral.
Spomnim se, ker je bil prvi fotograf, ki sem ga videla.
Kopirali so jo s fotografije.
Montmirail mi jo je poslal v London s trapastim pismom.
Poslala sem jo nazaj. Pa bi jo morala sežgati.
Pustila te bova počivati. Hotela sva le povedati, kako hvaležna sva.
Tudi Sybbie bo. Tam je čudovito.
Tega se pa spomnim.
Spat bo treba. –Ja, samo to pospravim.
Kaj pa je? –Pisma g. de Montmiraila.
So označena? –Bojim se, da.
Torej je lagala, da se ne spomni. –Lagala je ostra beseda.
Morda je potisnila v pozabo. –Pri vsem tem cirkusu gotovo ni ostalo tam.
Vprašala jo bom, ko jo obiščem.
Tu kje najdem g. Barrowa? –Levo.
Tu se torej skrivate. –Lahko pomagam, gospod?
Lahko. Ne kličite me gospod.
Ne vem, kaj bi rekel g. Carson na to, da sprejemam obisk gosta od zgoraj.
G. Carson ni več glavni. Vi ste.
In če kdo pride? Kaj bo rekel? –Vseeno mi je.
Že deset let živim v Ameriki. Ne verjamem več v to.
Prosim, recite mi Guy.
Kako vam je zares ime?
Quentin. Quentin Sidebotham.
Pametna odločitev.
Veste, kaj boste zdaj počeli? –Mislim, da nihče ne ve.
Šel bom domov in čakal na razvoj.
Morda bom za mnenje vprašal Cliva Brooka ali Charlieja Chaplina.
Charlieja Chaplina poznate? –Zame je malo divji, ampak ja, poznam ga.
Hollywood je na slabem glasu, jaz pa živim v Hancock Parku. Prijetno je.
Lahko verjamem.
Zakaj se ne pridete sami prepričat?
Kaj? –Resno mislim.
Zaradi dela veliko potujem in nimam žene, ki bi skrbela zame.
To bi lahko počeli vi.
Bi bil vaš komornik? –Več kot to.
Vodili bi hišo, organizirali najina potovanja, skrbeli za moje udobje.
Za najino udobje.
Če bo moje kariere konec, bi morala znova razmisliti.
Ne bo je konec. –Dobro.
No …
Sporočite mi, ko se boste odločili.
Imam vse, kar potrebujem. Ko dobim rezultate, jih bom prinesel.
Ste optimistični? –Nima smisla govoriti tako.
Lady Grantham ve preveč, da bi ji lahko prikril resnico.
Četudi je vse najslabše, kot more biti, se še da operirati?
Pojdimo lepo po vrsti. –O, bog.
Robert ne vidi, da bi bilo lahko veliko huje.
Koliko se jih mora soočiti s tem z občutkom, da so zapravili življenje?
Jaz ne. Sploh ne.
Kako je na kmetiji? –Natlačeno.
Ubogi g. Mason. Nesrečen bi bil, če bi te slišal.
Zadnje čase govori o vas. –Ja?
Pravi, kako dobra ženska ste in kako zelo vas občuduje. –Res?
Vendar ne bo šel dlje. –Zakaj ne?
Ker vas ne more povabiti, da živite na kmetiji,
ne bi pa mogel biti odvisen od ženske. –A tako?
To bomo pa še videli.
Poglejte, kaj sva našla med Violetinimi stvarmi.
Pisma markiza de Montmiraila.
Ojej. Očku slabo kaže, če je menila, da mora to skrivati.
Ne sklepajmo prehitro. –Oprostite. Motim?
Ne, ne. –Lahko na samem govorim z vami? –Ja.
In kaj bo zdaj? –Lahko bi jih prebrali skupaj.
Bertie, lahko jih midva in potem poročava o vsebini.
In mi bomo povedali očku.
Kaj je? –Morate mi pomagati.
Posneli bomo zadnji prizor,
ko Benson spozna, da se ji mora odreči, in odhiti v London.
Vem, ravno se učim. Molesley je čudovito opravil.
Veste, da so statisti siti čakanja na plačilo. Ne zamerim jim.
Vendar še vedno čakam na denar. –Ničesar drastičnega ne bodo naredili.
Res ne? Pravijo, da ne bodo prišli delat.
Kako lahko jaz pomagam?
Bi lahko vaši služabniki vskočili?
Vprašajte jih.
Je še kaj, g. Barber?
Brez vas vsega tega ne bi prestal.
Če je to res, sem vesela.
Vas smem poljubiti?
Ne. –Si ne želite?
Bojim se, da sem preveč staromodna, da bi verjela,
da je pomembno le tisto, kar hočem jaz.
Sem vas užalil? –Sploh ne.
Za staro poročeno žensko ni lepšega, kot odkriti, da je še zaželena.
Možu raje ne povejte, ko se vrne. Morda me bo usekal po nosu.
Ne bi bilo krasno? Dva sijajna moška se tepeta za mojo naklonjenost.
Ste pozvonili, milady?
Torej je njegova pisma obdržala? –Očitno. Vsa.
Ne bom vprašal, kaj je skrivala, da mi ne bi povedali.
Večina pisem je žalostnih.
Očitno se z ženo nista marala.
Kaj pa povedo o dneh, ki sta jih preživela skupaj?
Takrat si nista dopisovala.
Še vedno nimamo dokaza, kaj se je zares zgodilo.
In v tem je uganka. –Jutri bom obiskala Violet.
Bi moral jaz? –Ne.
Ti si, kot pravijo odvetniki, zainteresirana stranka, jaz pa ne.
Hočete reči, da bi bili na platnu z gdč. Dalgleish in g. Dexterjem?
Točno to hočem reči. –Jaz bom. In g. Carson tudi.
G. Molesley bo hotel zraven. Koliko nas potrebujete? –Deset.
Gdč. Denker, sta za? –Ni govora. Paziti moram na njeno milost.
Kaj pa g. Mason? –Lahko vprašam. –Kar zdaj pohiti tja in vprašaj.
Imajo kostume za nas? –Pomeriti jih morate. Do večera morate v garderobo.
Pa služabniki? Kdo nam bo stregel?
Lahko bi uporabili Alberta. –Bi stregel gdč. Dalgleish? –Pa že.
Dobro, nazaj na delo, prosim. Gremo.
Snemanje je gotovo najpočasnejši poklic, kar jih poznamo.
Ob tem se zdi ledenik nepotrpežljiv. –Robert je najbrž v peklu.
Upal je, da bo že konec, ko se vrnejo.
Lahko mu olajšaš bolečino, če hočeš.
Našla sva pisma g. de Montmiraila.
Robert pa še nima odgovora, ki ga potrebuje.
Ne bom se pretvarjala, da ne razumem. So ti povedali za miniaturo?
Kakšen je njen pomen? –Jo lahko prineseš? Spodnji desni predal.
Če jo zadaj odpreš, boš našla pismo, ki ga je poslal z njo.
Po vseh teh letih je še tam.
Ga lahko prebereš?
Draga Violette, izpustila sva priložnost za popolno ljubezen.
A je še mogoča, če si bi le premislila.
Zakaj nam nisi kar povedala? –Ni bilo česa povedati.
Nič se ni zgodilo. –Razen let nadlegovanja.
Ne, to ne drži povsem. –Kaj pa potem?
Po tistem ga nisem več videla. Vedela sem, da bi popustila.
Ob novem preizkusu bi mi spodletelo.
V tistih časih sem hrepenela po ljubezni.
Nekaj let kasneje sva šla v Rusijo in zabredla sem v hude težave.
No, skoraj. –S knezom Kuraginom. Ja, vem.
Kako si se jim izognila z markizom? –Ne vem.
Bil je najprivlačnejši moški, kar sem jih kdaj srečala.
A nisem bila še dolgo poročena in najbrž tega nisem hotela pokvariti.
Želim si, da bi vse to povedala. –Nisem hotela, da misliš,
da je bilo moje življenje sleparija, ko ni bilo.
Z Robertovim očetom sem bila srečna. Dovolj srečna na tisti angleški način,
ko se nikoli ne pogovarjaš o ničemer, vendar si medsebojno zaupaš.
Če bi vedeli za Kuragina in Montmiraila,
bi izpadla kot nemoralna ženska.
Ne zdiš se mi zelo nemoralna.
Ti poskrbi, da v spominu ne bom ostala kot taka.
Naslednji grof bo Matthewev sin, moj vnuk, tvoj pravnuk.
Poskrbela bom, da te bo cenil. –Vem, da boš.
Vem, da ti lahko zaupam, da boš naredila, kar je prav.
Zelo velikodušno od tebe. –Imeli sva svoja nesoglasja.
Res je. Sem pa vesela, da si prišla v Downton.
Nisem poznala nikogar, čigar mnenju bi lahko zaupala,
da bo moralno pravilno. Dolga leta. Vse od smrti moje matere.
Najbrž si se spraševala, zakaj sem ti naprtila svoje papirje. –Sem.
Ko razmišljam o svetu nekoč davno,
ko sem bila dekla v svoji prvi krinolini …
Takrat se počutim, kot bi me preneslo na drug planet.
Saj te je.
Kot vsakega človeka, ki živi dovolj dolgo.
In jaz sem. Živela dovolj dolgo. –Nisem mislila tako.
Oprostita, nisem mogel čakati. –Že dobro. Nič se ni zgodilo.
Sin svojega očeta si.
Ne morem se pretvarjati, da mi ni odleglo.
Jaz pa ne, da nisem užaljena.
Zakaj ti je pa dal vilo, če ni imelo nič z mojim rojstvom?
Mislim, da je imelo vse s tvojim rojstvom.
Ko si se rodil, je bilo to sporočilo,
da se to, kar si želi, ne bo zgodilo, in je čas, da živi naprej.
Žene ni nikoli ljubil tako kot tebe. Vila je dokaz za to.
No …
Jaz ne morem presojati o tem.
Pregledal sem zadnje prizore. Odlično. Vam je tako delo všeč?
Pisanje igre za platno? –Hočete reči … –Reciva štiri na leto.
Poslal bi vam knjigo ali kratko zgodbo s svojimi zapiski in predlogi.
Plačal bi 700 gvinej. Ali tisoč.
G. Barber. –Prosim? –Za scenarij bi dobili 700.
Povzpelo bi se na 1000, če bi film posneli.
Za vsak scenarij?
Počutim se kot kraljica. –Če je soditi po teh korzetih, ji ne zavidam.
To je absurdno. –Razvedri se. Ti bi moral biti vajen kostuma.
Na mesta smo dali imena. Poiščite svoj stol in sedite.
G. Carson, vi igrate lorda Pumphreyja na čelu mize.
Čudno je sedeti tukaj. –Dovolj dolgo si stal.
Rekel bi, da ste dovolj dolgo. –Morda imate prav, g. Dexter.
Je vaša ponudba pomenila, kar mislim, da je?
Lahko pomeni tako malo ali tako veliko, kot hočete.
Rad bi, da pomeni zelo veliko. –Potem imate pa srečo.
Ga. Hughes. –Hvala.
Tukaj si. –Neprepoznaven si.
In …
Ne, ne. Res ne. Nismo tukaj. –Milord, če bi šli za kamero.
Hvala.
Videti sem kot ptičje strašilo. –Neumnost. Zelo elegantni ste.
Zdaj pa sedite sem in se ogrejte. –Mislil sem, da je le obarvana voda.
Za druge že, za naju pa sem pritihotapila nekaj dobrega.
Prav imate. Res je dobro.
Ni mladi par lep skupaj? Občutek, da jima pomagate, mora biti krasen.
Rad bi naredil več. –No, o tem bi se rada pogovorila.
Saj niste živčni?
Kako naj se človek počuti, ko se mu uresničijo vse sanje?
Vse vaše sanje? –Vem.
Ampak veste, gdč. Baxter … –Phyllis.
Phyllis.
Sram me je bilo. Največ, kar sem lahko ponudil,
je bilo revno življenje s plačo šolskega ravnatelja. –Sprejela bi ga.
Zdaj vam ne bo treba.
Pisal bom igre, ki jih bodo posneli. –Za g. Barberja?
Zdaj za g. Barberja. Ampak kdo ve, kaj bo, če sem dober.
Odslej bodo govoreči filmi. –Kaj, zaboga?
Bo to plačano?
Prvič lahko ponudim spodobno uspešno življenje.
Za oba. No, kaj pravite?
Ne boste pokleknili?
To hočete? –Mislim, da. Ne bo se več zgodilo.
Potem pa že.
Se boste poročili z mano, gdč. Baxter? Hočem reči, Phyllis.
Ja. Pa še kako, g. Molesley.
Čestitam.
Zdaj se pa pomirite, prosim. Začnimo s prvim.
Ponovite. –Barkis je voljan. –O, g. Mason.
Boste zadovoljni z življenjem v moji hišici? –Razen, če se vam ne zdi prav?
Niti slučajno. Lahko zdaj mlada dva dobita kmetijo?
Vrnil bom najem. –Na to bom pila.
Dobro. Če bi lahko … –Ne pozabite. Razločnost, dikcija,
in držite glavo pri miru. Hvala. –Hvala. Kamera.
In, akcija.
Kam greste? –Nazaj v London.
Kaj? Ne smete. –Smem in moram.
Če ostanem, draga Anne, bom s sabo vred uničil še vas. Ne vidite?
Skupaj se bova borila. –Ne bova.
Nevreden sem, izobčenec sem, izgubljena duša. Pustite me oditi.
Bill, prosim, počakajte. –Srce ji je strl.
Ničvrednež je. –In, rez.
Bife v dvorani je pripravljen. –Hvala, Barrow.
Bi se lahko pogovoril? –Seveda.
Rad bi dal odpoved.
Vem, da tu niste bili vedno srečni. –Ni to. Lepa leta sem preživel tu.
Ampak sklenil sem … Ne vem zagotovo, kaj je.
Delovno prijateljstvo z g. Dexterjem. –Guy? –Tako je.
Skupaj bova potovala. On bo snemal filme, jaz pa skrbel zanj.
Njegov garderober bom, kot pravijo filmarji. In če imam prav,
je to najboljši približek ponudbe za pošteno življenje.
Ni treba pojasnjevati, Barrow. Želim vam vse dobro.
In upam, da boste srečni, kolikor le dopušča ta naš kruti svet.
Hvala.
No? –Opravil sem.
Dobro.
Sprašujemo se, ali boš pogrešala svojo igralsko kariero. –Recite ja.
Pridite v London. Našli vam bomo vlogo. –Ne, hvala.
Saj sem uživala, ampak enkrat bo dovolj.
Lahko pomagam, gdč. Dalgleish?
Rada bi malo šunke, če dosežete, in malo omake.
Kaj je pa z vašim glasom? –Kako to mislite? –Nimate več groznega …
Nisem mislil ravno groznega. –Naravni talent je.
Lady Grantham meni, da grem lahko v Hollywood in sem Američanka.
Zakaj pa ne? Pridi, Bertie.
Dovolite? Dol bi šla rada. Hvala.
Zakaj je nenadoma tako prijazna? –Preprosto. Ne boji se več.
Saj veste, da sem čisto nor na vas?
Dragi g. Barber. Ne morem vam dati, kar hočete.
Lahko pa rečem, da sem rada delala z vami.
In s tem moram biti zadovoljen? –To je vse, kar boste dobili.
Da sem sin svojega očeta, sem vesel predvsem zato, ker sem ga imel rad.
To mi je pomembnejše od dinastičnih zadev. –Tako je tudi prav.
Za Sybbie sem vesel, da se bo le naučila vračati.
Ne verjameš v brezdelne bogataše? –Verjamem.
Samo nočem, da bi bil član moje družine eden od njih. –To je dobro.
Še eno skodelico bom. Dovolita.
Vključuje to tudi prihodnje člane tvoje družine? –Ja, seveda. Ker …
Zgodaj je še, nikomur ne povej. –Draga. Niti besede ne bom rekel.
Lahko pa te poljubim.
Dr. Clarkson je prišel.
Zelo prijateljska si s čednim g. Barberjem. –Ne začenjaj.
Izogibala sem se težavam in bila pridna. S težavo, če lahko rečem.
Ni to, česar ste se bali.
Perniciozno anemijo pogosto zamenjajo za raka.
In še pred nekaj leti bi vas lahko pokončala.
Zdaj pa imamo zdravilo. –Hvala bogu.
Ne bo prav prijetno, a vam bo bolje. In ne boste umrli.
Hvala, dr. Clarkson
Najlepša hvala. –Ja, hvala.
Zdaj pa morate noter na večerjo. –Nocoj je tisto, kar dobite.
Vsi služabniki so zdaj filmske zvezde. Ne bodo več hoteli za zelena vrata.
Milord, milady. Pridite, hitro. Prosim, hitro.
Doktor.
Recite še enkrat. S tistim glasom.
Rada bi le rekla, kako hvaležna sem.
Vidve sta me spravili k sebi, ko sem to potrebovala. Hvala.
Boste šli zdaj v Hollywood? –Zakaj pa ne? Tu nimam družine.
In zdaj sem posnela govoreči film, kar me postavlja na čelo dirke. Upam.
Samo ne pozabite, kdo ste in od kod ste prišli. –A naj vas to ne omejuje.
Srečno.
Pridi sem.
Stara lady Grantham hitro ugaša. Zgoraj pri njej so.
Pripravite kavo ali kaj močnejšega. Za vsak primer.
Charlie, si v redu? –Kako je že rekel kralj Lear?
Pihaj, vihar, razširi lica.
Besnite, pihajte, vi nalivi in orkani.
Je končno napočil trenutek njenega odhoda?
Da mora tako velika dama oditi,
ko je hiša polna filmarjev.
Maud. Kaj pa ti tukaj?
Ne boš verjela, ampak pogrešala te bom.
Si se le prišla prepričat, da odhajam?
Bi kaj rada?
Karkoli sem hotela, ljubi fant,
si mi dal že davno in veliko.
Ljuba mama.
Upam, da te nisem razočaral.
Vedno si bila veliko pametnejša od mene. –Res je.
A naj to zdaj ne stoji med nama.
Ti si veliko prijaznejši, kot sem bila jaz kdajkoli.
Cora, dolgujem ti opravičilo.
Nisem mislila, da boš zdržala do konca. –Vem.
Vendar sem se motila.
Tega do zdaj od mene še niste slišali.
Splačalo se je čakati.
Ljuba Mary. In Edith.
Čudoviti vnukinji sta bili.
Zapuščam vaju prepričana,
da bo vajino življenje srečno in plodno. –Babi.
Ljuba babi.
To mora zadoščati. Sicer bom kot tisti gost,
ki naloži avto in nikoli ne odide.
Milady, jaz … –Nehaj s tem hrupom.
Še umirati se ne slišim.
Odnesi še to.
Hvala, Bates.
Nenavaden dan za naju. –Končno sva siroti.
Dobro jutro. –Dobro jutro.
Milady.
Zadovoljna bi bila, da ste tukaj.
Spomnim se, ko sem jo prvič zares videl. Od blizu, mislim.
Napredoval sem od dečka za vse in sem bil v jedilnici
s starim butlerjem g. Mountjoyem. Na smrt sem se ga bal.
Potem pa je prišla ona.
Zaradi nečesa je bila jezna in videl sem, da se je tresel.
Tega nisem nikoli pozabil. In nikoli več se ga nisem bal.
V našo zgodovino spadate. Sprašujem se, ali je vaša vloga res končana.
Bi razmislili o vrnitvi?
Vsaj še za nekaj časa. –Milady?
Barrow odhaja, jaz pa sama ne morem priučiti novega butlerja.
Bi bil lahko Andrew vaša mirna roka, ko ga urite za svojega naslednika?
Mislite, da bi to zmogel? –Sčasoma vsekakor.
Broška njene milosti.
Bakla Downtona je bila izročena vam.
Njegovi milosti. A če naj jo nosim tudi jaz, jo bom s ponosom.
Ne bom zanikala, da me je strah. –Brez potrebe. Dovolj močni ste za to.
Sem res? Včasih dvomim.
Jaz ne dvomim. Niti za hip.
In vedno lahko računate name, če to kaj pomeni.
Veliko pomeni.
Mislim, da veste.
Le trenutek potrebujem, preden gremo. –Milady.
Kaj je rekla?
Hoče me v hiši. Kot butlerja. –A tako?
Iti bi morali. –Hvala, da si to organizirala.
Pustila je podrobna navodila. –Si lahko mislim.
Nekoč boš pokopala mene. Veseli me, da bo opravljeno dobro.
Posamezni Crawleyji pridejo in gredo, družina pa živi naprej.
Mama je to vedela in verjela v to. –Pa še kako.
Hvala.
Čestitam.
Kako čudovito dete.
Poglej, Mary. –Pozdravljen. Kdo je pa to?
DOWNTON ABBEY: NOVA DOBA
Prevedla Tanja Borozan (Karantanija cinemas)
Priredil in uredil metalcamp
Tehnična obdelava DrSi Partis