Bliss, vážně tě miluju.
Rozcházíš se se mnou?
Nemůžu si tě vzít. Promiň.
Irino, vezmeš si mě?
Nejsnadnější ano mého života.
Brette.
- Jsi tak hezkej. - Díky. Jsi krásná.
Děkuji.
- Vezmeš si mě, Jackie? - Jistěže si tě vezmu.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
Nikdy jsem s nikým necítila takovou přitažlivost,
protože to nezačalo fyzicky.
Tohle udává tón do konce našeho života…
A je to dobrý.
Tohle si chci pamatovat navždy.
Fakt jsem tě chtěla.
Pořád mi na tobě záleží.
- Chceš být radši s ní? - Ne, jsem přesně tam, kde mám být.
Tak to nech. Nech to být, Kwame.
Jsem plná emocí. Myslím na domov.
Budu se tam muset vrátit.
Potřebuju limetku, jdu tam.
Irina nesnáší svého muže.
Panebože. Jsi nejhorší.
Jsem z toho vztahu vyčerpaná.
Je čas si to říct. Nebude to fungovat.
Kdyby to šlo, zkusil bys to s Bliss?
Rozhodl jsem se špatně.
Ty to víš a já to vím taky.
Nechce se mi pryč z Mexika.
To vypadá těžké.
Aspoň máš volné ruce pro moje kufry.
Bože, k čemu jsem se to upsal?
Musíme vypadnout, dokončíme balení.
Zapni zip, zapni zip. Bude to hit, tak jedeme.
Těším se. Vidíš tu nadšenou tvář?
Uvidí to.
Ano, je to vidět.
Začínáme novou vzrušující kapitolu.
Ráda bych zůstala v téhle říši snů,
kde jsme pořád jenom my dva.
Ale to není realistické.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
- Jsme venku. - Nenuť mě jít.
Adiós.
Změní se hodně. Zpátky do života.
Těším se.
Já taky.
Dobře, nenech se unést.
Tys to točil?
LÁSKA JE SLEPÁ
21 DNÍ DO SVATBY
Vítejte ve Smaragdovém městě.
Přesně tak. Jsme s Vanessou v krásném Seattlu ve Washingtonu.
Pět párů se zamilovalo a zasnoubilo, aniž by se viděli.
Jeden ze vztahů ale nevydržel.
Pokud budu za pár týdnů
pořád myslet na Zacka,
ozvu se mu a něco s tím udělám.
Možná už bude pozdě. Možná, že už bude dál.
Ale bylo mi s ním fyzicky tak nepříjemně, že to nešlo snést.
Podívej!
- Tohle je fajn. - Jo, jdeme.
Dovolená skončila
a přichází nejnáročnější fáze našeho experimentu.
Mají zpět své mobily a míří domů,
kde je čeká společné bydlení.
- Tak jo. - Páni.
Pojď si sundat boty.
Tohle bude moje strana a všechno bude tvoje.
Ty si na to potrpíš, ale vedle mě snížíš nároky.
Jsi roztomilý.
Jak se vším zamíchá jejich vzhled, věk, původ, rodina a finanční situace?
Jsi v naší posteli v botách.
- No tak. - Promiň.
Jak propojí své životy, kariéry a domovy?
- Uklízím čtyřikrát týdně. - Čtyřikrát týdně?
- Jo. - Tak jo.
- Čistota je důležitá. - Rozhodně.
Asi je to tím, že dělám u zubaře.
Všechno musí být čisté.
Za tři týdny stanou před oltářem
a nejdůležitějším rozhodnutím života.
Jak často budeš pracovat z domova?
- Já totiž pořád. - To je skvělá otázka.
Myslím, že 75 % času.
- To půjde. - Moc toho neuděláme.
Po týdnu dostaneme padáka.
- Jo, přijdeme o práci. - Jo. Jejda.
Dokážou nám, že láska je slepá?
Jaká byla dovolená se snoubenkou?
Hrozná. Chovala se ke mně příšerně.
Spali jsme na opačných stranách postele, žádný dotyk.
Žádná náklonnost.
Druhý den jsem jí měl plné zuby.
Víš, na co jsem v Mexiku myslel?
Byla jsi holka, kterou jsem hledal.
- To zní děsně. - Zní to příšerně.
- Fakt mě štve to slyšet. - Já vím říkám ti pravdu.
Když jsem tě odmítl a vyšel jsem ze dveří, věděl jsem,
že jsem to podělal.
Věděl jsem to a bylo pozdě.
Požádal jsi ji o ruku.
Ano, protože jsem ji pořád miloval.
Ale to není důvod…
Pro každého je víc než jeden člověk.
Já nevím. Teď tě prostě trochu zpochybňuju.
Dostal jsem, co jsem si zasloužil.
- No… - Špatné rozhodnutí.
Ty ses tak snažila s těmi dortíky.
- Nepřipomínej mi to. Já… - Já vím.
- Byly skvělé. - Konec.
Ale ty jsi taková.
Ona se taky celou dobu projevovala.
Zapomněla na narozeniny.
- Prostě… - Děláš revizi.
- Jak to myslíš? - Já nevím.
Jen je to fakt divný.
- Divná situace. - Ne, já vím.
- Nikdy jsme se neviděli. - Nikdy jsi mě ani neviděla.
Jasně. Koho to zajímá? Třeba ani nejsi hezkej.
Překvapení. Nejsem.
Tolik nám to usnadňuješ.
Dělám si srandu. Asi sis myslel, že jsem někdo… Ani nevím.
Já jsem si tě představoval…
mimochodem je to můj typ,
prostě víc jako šprtku.
Jo. A já jsem šprtka. Jenom tak prostě nevypadám.
V pohodě. Myslím, že jako šprtka zním, mám takový hlas.
- Jo, tvůj hlas neodpovídá tělu. - Že ne?
Je divné si to propojit?
Rád se ti dívám do očí.
- Jo, máš krásné oči. - Díky.
Taky máš hezké oči. Ale taky ti nechci
dávat žádné komplimenty.
Neudržuju moc očního kontaktu?
- Ne, proč? - Fajn.
- Koukám jinam? - Ne, jen…
Asi se rozhlížím.
Mám sklon udržovat oční kontakt.
- Líbí se mi to. - To mi vyčetla jako první.
Oční kontakt?
Jo, říkala, že moc nemrkám. To mě naštvalo.
Jako…
- Teď mě pobavila. - Máš podobný mozek jako já.
Máme podobné podivnosti.
Takové ty náhodnosti. Jako ta písnička, sovy.
- Docela děsivé. - To bylo.
Já od toho taky nic moc nečekala.
Nečekala jsem, že tam zažiju skutečné emoce
a moje logická stránka nevěřila,
že za tak krátkou dobu mohou vzniknout skutečné city.
Překvapilo tě to?
- Jo. - Mě taky.
Zní to jako hrozné klišé, ale tohle nemůže nikdo pochopit.
Nemůže.
- Jsi blázen. - Jo.
Jak dlouho? A to se milujete?
To nedává žádnej smysl.
Nedává to smysl.
Já jsem tam viděl potenciál.
Nečekal jsem, že se zamiluju.
Sama znáš rozdíl mezi zamilovat se a mít někoho rád.
Jo.
Určitě.
Byly to velice emotivní týdny, to rozhodně.
Já vím. Nevím, jestli spolu někdy budeme
a nepřišel jsem si tě sem získat.
- Fajn. - Jo. No, já prostě…
Myslím, že navzdory všemu jsme se my dva měli potkat.
- Jo. - Tomu věřím. A…
Já tomu taky věřím.
Ale…
Jsi hezká.
- Jsem rád, že jsme se potkali. - Já taky.
Byla jsem z toho nervózní.
Já byl taky.
No tak jo.
Bylo moc zajímavé poznat tě osobně
a šíleně divné.
Jsem za to rád.
Jo.
Doprovodím tě ke dveřím.
- Snad to zopakujeme. - Uvidíme.
- Hej. - Ano.
Naše jídlo je tady.
- Voní to? - Připravena?
- Ano. - Naše první donáška jídla.
- U nás doma. - U nás doma.
Před třemi týdny jsem seděl na gauči
a v boxerkách hrál na Xboxu.
A najednou je ze mě kompletní dospělák.
Jsem zasnoubený.
Bydlíme spolu v domě. A to je šílený.
Nevěděl jsem, co od toho mám čekat.
Já vím!
Když jsem sem s tebou vešel, cítil jsem se jako doma.
Domov je tam, kde jsi ty.
Hlášky z přeslazených filmů ti jdou.
- Miluješ je! - Jo.
- Nelži. Miluješ to! - Jo!
- Je to nejlepší. - Miluješ to!
Jak to vidíš s úklidem?
To dělají oba.
- Umíš vysávat? - Zlato.
- Zlato, umím vysávat. - Jen se ptám.
- Celý život jsi nezadaný. - Zapneš a jezdíš s tím po koberci.
Dobrá práce, zlato. Jsi úplný génius, zlato.
- Jaké jsou další věci, madam? - Nádobí?
Co s ním?
Dáme je do dřezu? Na linku? Do myčky?
Dám ho do dřezu, to je minimum. Při nejhorším do dřezu.
- Takže jen do dřezu. - Při nejhorším.
Při nejhorším? Kdy?
To znamená, že když jdu spát, nádobí je aspoň ve dřezu.
Bude spinkat ve dřezu?
Při nejlepším je čisté.
V 70 procentech je čisté, ve 30 procentech dřez.
To ujde, ne?
Vytáhněme to na 90 procent v myčce.
Zvládnu 80.
Nerada usínám se špinavou kuchyní.
Tak já řeknu, že bys měla po čůrání splachovat.
To je ten nejdivnější zlozvyk.
To dělám jen v noci, když tě nechci budit.
Neboj se, že mě vzbudíš. Prostě spláchni záchod.
Dobře?
Dobře, zlato.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
MILUJU TĚ, ZLATO!
Jo. Nevím, jak začít tenhle rozhovor, ale…
Bože.
Než jsme odletěli z Mexika,
přišla za mnou Irina a prostě mi řekla,
že ji přitahuješ.
A já nevím, bylo mi divně.
Zachytil jsi v Mexiku nějaké náznaky, že se jí líbíš?
Když jsme měli tu párty u bazénu, tak byla docela kontaktní,
sáhla mi na nohu a tak.
Bylo to divné, ale nijak jsem o tom nepřemýšlel.
Zack stál vedle nás.
To by si určitě nedovolila na mě cokoli zkoušet.
Teď pochybuju o tom, jak to mezi…
námi je.
Nevím, jen mě napadlo,
jestli tam toho nebylo víc, o čem bych třeba nevěděla?
Rozhodně nemám v úmyslu se s ní o cokoli pokoušet.
Přišlo mi divné, jak to ukončila se Zackem
a okamžitě otočila a zaměřila se
na snoubence „nejlepší kámošky“.
Jo, je to divný krok.
Je to frustrující, protože to vychází z přitažlivosti.
Já to chápu, seš sexy.
- Víš? Já nevím. - Jo.
Jsi můj snoubenec, patříš ke mně.
A pokud to, co říkáš, je pravda,
pokud tam nejsou nějaké nevyřešené city, o kterých mi neříkáš,
tak je to asi jen mezi mnou a ní.
Je mi líto Zacka. Zack je můj kámoš a…
Jo, mně taky. On je takový snadný terč výsměchu.
Ale všechny ty věci,
které se jí naživo nelíbily, tak je dělal i v buňkách.
Rozdíl je jen v tom, že teď ho u toho viděla.
Jasně.
A já taky nejsem bez viny.
Taky jsem se situaci kolem Zacka smála,
protože je jiný.
Ale mám pocit, že do toho šel velmi otevřeně.
A jo, možná je extrémně praštěný.
- Ale to je jeho pravé já. - Je.
- To na něm miluju. - Jo.
Řeknu k tomu asi jen to, že když se o mě otírala v bazénu,
tak jsem na to hned neupozornil asi proto,
že náš vztah vnímám jako jistotu.
Myslím, že tě znám.
- Cítím se s tebou jistě. - Správně.
Pochybuješ o mně? Sakra.
Každým dnem je náš vztah silnější.
Myslím, že není moc věcí, které by nás
teď mohly rozdělit.
Ta jistota, nikoli sebevědomí, je sexy.
A těším se na fyzickou stránku věci.
Snad bude Paul souhlasit. Nevím.
Co chceš dělat? Máš něco vymyšleného?
Já nevím. No…
Co se týká mě, tak je asi odpověď jasná.
Chápu.
Pěkný! Musím přinést svou lávovou lampu a…
Lávovou lampu? Je rok 1972? Máš lávovou lampu?
Je super!
Máš lávovou lampu?
- Mám lávovou lampu. - Jakou barvu?
Hleď si svýho. Neuvidíš ji.
Jsi nevděčný. „Lávovou lampu.“
Jen se neboj. Teď ji nechceš.
Přinesu ji.
Jsme zpátky ve skutečném světě.
Přátelé, rodina, telefony, sociální sítě.
Je to síla, ale pořád jsem nadšený a připravený ovládnout svět.
Co chceš dělat jako první?
- Po návratu. - Jíst!
Nejhezčí bude se vedle ní denně probouzet,
uvařit snídani a vypravit ji do práce.
Pak začnu svůj den a budu čekat, až se vrátí.
Řekl jsem svým rodičům
i bráchovi a sestře,
že jsem zasnoubený.
Jsou nadšení.
Viděli, jak jsem šťastný.
Jasně. Až je uvidím, tak bych je neměla zklamat.
Neboj, bude to v pohodě.
- Jo. - Řekla jsem to…
mámě. Řekla jsem to tátovi.
Nechápali. „Tohle není Jackie.“
Jo.
- „To není Jackie.“ - Jo.
Nevěřili mi. Říkala jsem, že to myslím vážně.
Ale podle mě mi to pořád nevěří.
Tohle je ta situace, kdy je to musím nechat strávit
a pak za nimi zajdu
a bude to.
Snažím se to co nejvíc oddálit.
Budou mě chtít poznat?
- V to doufám. - Tak jo.
Myslím, že jo. A táta je v pohodě. Můj táta bude říkat „Dobře, prima.“
A moje máma je spíš…
Je jako já, ale víc…
Jo, takže budu v pohodě. S ní si budu rozumět.
- Doufám. - Jo.
Doufám.
Počkej, co je tvoje, to je moje a co je moje, to je tvoje.
To se mi snažíš říct?
Miluju ho, ale zároveň mám ráda čistou koupelnu.
A Brett nemá problém vyskočit ze sprchy
a nechat na podlaze vodu. A to mě dokáže vytočit.
Už jsem mu to říkala, ale on jen: „Zlato, je to jen voda.“
Ale pro mě…
Prostě… V téhle fázi si budeme zvykat. Pořád je to moje zlato.
Kéž bychom tu měli televizi.
V ložnici má být tvoje pozornost buď na spánek, nebo na mě.
- Proč televizi? - Máš moji pozornost.
Moje pozornost je rozhodně na tebe.
Jsem tu fakt šťastný.
- Myslím to vážně. - Děkuji.
Podle mě jsi úžasný.
Podle mě jsi úžasná.
20 DNÍ DO SVATBY
Dobré ráno.
- Ahoj. Dobré ráno. - Kávu?
Děkuji.
Dobré ráno.
Když se probudím vedle Micah, mám chuť se hned otočit
a dát jí pusu.
Naše fyzické spojení je skvělé. Je nám spolu moc dobře
a to je něco, co mi fakt hodně dlouho chybělo.
Včera jsi naříkal.
Ale ne.
- Příště ti dáme pásku přes pusu. - Měli bychom.
S Paulem jsme rozhodně nespěchali.
Ale naše fyzické spojení je na stejné úrovni jako emocionální.
A z obou mám skvělý pocit.
Jak ses vyspala?
No, spala jsem fakt dobře.
Jak jsme teď v tom domě, mám pocit, že je to fakt realita.
Probudila jsem se v sedm…
Probudíš se jako králíček Energizer, hned vyskočíš z postele.
- Co máš dneska v plánu? - Vlastně se dnes večer uvidím s Irinou.
- Super. - Jsem nervózní.
- Ano? - Jo.
- Chápu to. - Je to divný pocit.
- Jo. - No jo.
Viděl jsem to. Složité emoce.
- Uvidíme, jak to půjde. - Zvládneš to.
Možná půjdu za Zackem.
- Jo. Nechtěl tě vidět? - Chtěl.
- Vykašlal ses na něj. - To je pravda.
Byl jsem se svou snoubenkou v posteli.
- Měl jsem na práci důležitější věci. - Jo?
Jo.
Mnohem důležitější.
Jsme tady. Těším se, až ti ukážu svůj byt.
Moje koupelna.
To se mi líbí.
- Hezký. - Tak jo.
- Moje ranní afirmace. - Dobře.
- Tohle je obytný prostor. - Jo.
- Tady je moje postel. - Jo.
Tady je kuchyně.
Páni.
Panebože.
- Jo. - Je tu tolik růžové.
Tolik růžové.
Doslova všechno bylo růžové. Růžové boty i nehty.
Jasné barvy, hodně barev. Na to si budu muset zvyknout.
Bože, i víno je růžové.
Oceňuju všechny tvoje barvy.
- Nádhera. Jo. - Je to sladěné, ne?
Takže si bereš růžové láhve?
- Ano, růžové lahve na vodu. - Jo.
- Ty beru. - Pověz mi, proč ta růžová?
- Máš ráda růžovou? - Vždycky se mi líbila.
Ale co se týče výzdoby,
tak tenhle jsem si našla po rozchodu s bývalým.
On mi nikdy nedovolil vyzdobit byt podle mě.
Aha.
Po tomhle vztahu jsem byla svobodná
a konečně jsem to mohla vyzdobit tak, jak jsem chtěla
a tak, aby to odpovídalo tomu, kým jsem.
Tak jo.
Chtěla jsem to tady tak mít, protože jsme se v tomhle prostoru vyléčila
a naučila jsem se být sama sebou.
To je ten hlavní důvod,
proč jsem to tady udělala tak růžové.
Měla jsem chuť se vyjádřit a myslím si, že tohle může být
i u nás.
Tak jo.
- To beru. - Díky, zlato.
- Jistě. - To je milé.
Večer mi hodně věcí došlo.
Neměla jsem se ke komu vracet.
Svobodní lidé mají spoustu osamělých nocí.
Při každé večeři jsem na FaceTimu s přáteli.
Jen abych to mohla s někým sdílet.
Všechno je teď jiné.
Teď se vracím ke Kwamemu.
A to je pro mě úplně nový pocit.
Tohle jsem dlouho chtěla.
Tak snad si mě po tomhle ještě pořád chceš vzít.
- No, asi jsem… - No, jak bych to…
- Nějak váháš! - Jasně, že si tě chci vzít.
Pořád tě miluju.
Tvůj kluk odpadl.
Budou z vás nejlepší kamarádi. Budete spolu chodit spát v devět.
- Rád spí, líbí se mi. - Miluje spaní, bude tě zbožňovat.
Jako já.
Ahoj, lidi.
Lidi, seznamte se s Brettem.
- Ahoj. - To je Jennifer.
- Jsem Jennifer. Těší mě. Objetí. - Těší mě, Jennifer.
- Spřízněná duše Kristy. - Kristy. Ahoj.
Proboha.
Dobře. Moc ti to sluší.
- Jak dlouho tu jste? - Chvilku.
Už jste měli margaritu?
Nevěděla jsem, jestli vám mám objednat.
Nevěděli jsme, jestli by ji chtěl, tak jsme na vás počkali.
- Nejsem vybíravý. - Jo.
Jaké to bylo?
Moc dobré.
Co tě přitáhlo k Tiffany? Jak jsi zjistil, že je ta pravá?
Zaprvé, její autentičnost.
Poznal jsem, že je to pečující a milující člověk.
A i přes tu zeď jsem cítil její skutečnou podporu
a lásku a její starost o mě.
Tahle holka mě nikdy neviděla.
Ale kdykoli jsem vešel do buňky, měl jsem pocit, že jí jde o to,
abych byl svou nejlepší verzí.
Bez debaty. Tak asi proto.
Ale to je… To je naprosto skvělý.
Jo.
- Ne, ale to jsi ty, Tiff. - Jo.
Kdy jsi to věděl? Kdo to věděl první?
- Tiff? - Tiff?
- Ona. - Tiff, jak?
- Já. - Jak rychle jsi to věděla?
Já byla dost neoblomná a říkala mu, že se mi líbí.
Taky se rozhodla zdřímnout si během rande.
To ne!
- To by mělo zaznít. - To bylo blbý.
Brette, mám ji v mobilu uloženou jako Šípkovou Růženku.
Ona je neskutečný spáč.
Dokáže usnout kdekoli a kdykoli.
Usnula i s námi, není to tebou.
- Ne. - Neber si to osobně.
A den poté jsi požádal o ruku.
- Ano. - Ano. Tak jo.
Já usnula a on mě den poté požádal o ruku.
- A poprvé jsem ho viděla. - Na tohle se těším.
Vypadala jsem skvěle.
Tiff, jaký to bylo?
Běželi jste?
- Já ne. - Já běžel.
Jak jsi reagoval, když se to otevřelo?
Co tě v tu chvíli napadlo?
Dveře se otevřely…
- Tunelové vidění. - Jo.
- Do hajzlu. - Doslova. Myslím to vážně.
Nic jiného jsem neviděl, jenom ji.
Víc ti říct nemůžu. Vím, že tam byl červený koberec, nic víc.
„Ta holka je naprosto nádherná.“
Tiffany!
Jak?
Jo! My to víme,
ale je hezké to slyšet.
Ne, vážně, nechápal jsem,
jak může člověk, který je tak krásný uvnitř,
ještě ke všemu
vypadat takhle?
- Že jo? - Jak je to možné?
Říkal jsem si, jak je možné, že nám hvězdy takhle přejí?
- Měli jste štěstí. - Jo.
Doslova…
Hvězdy nám přály, tohle vyšlo.
- Vždycky. - Jo.
Kristy.
Když vidím, jak je teď šťastná…
Já jen chci, aby ji někdo podporoval tak, jak podporuje ona nás.
Někoho, kdo bude milovat její chyby a všechno, čím je.
A chci, aby člověk, kterému ji dám…
ji bude podporovat stejně jako já.
A bude ji milovat tak, jak miluji já ji.
A…
Tiffany!
Přestaň, Kristy.
Takhle to dneska nemělo být.
Já tu holku miluju se vším všudy, je to moje spřízněná duše.
A je úžasná, fenomenální, z nejlepších lidí, co jsem kdy poznala.
Takže máš fakt štěstí.
Máš fakt štěstí, Brette.
Já… Jo.
Máš její srdce, tak ho neponič.
Vím, kde bydlíš a najdu si tě.
Věz, že tě opravdu miluju.
Panebože!
Vážně.
Panebože.
Miluju tě.
To se mi líbí. Budeš se vdávat!
Jste krásní.
Běžte domů dělat děti.
Cože?
Můžu se na něco zeptat? Co se ti na Micah líbí?
Kámo, je toho hodně. Hlavní je její pohled na svět.
Vidí svět podobně jako já.
Je v tom takové to pochopení,
že život je chaos
a musíme z něj vytřískat co nejvíc.
A to se mi líbí.
A líbí se mi, že není přehnaně analytická jako já.
Dodává mému životu radost.
Splňuje minimální požadavky dokonalé ženy.
Když vím, co od života chceš, vidím, že s ní se tam můžeš dostat.
To se mi líbí.
Micah by s tebou šla na konec světa.
Je to legrační. Je neskutečně roztomilá.
Třeba přijdu z druhé místnosti a ona: „Stýskalo se ti?“
- Proč to dělá? - Potřebuje to potvrzení.
- Což je pro tebe dobré znamení. - Jasně.
- Myslí to vážně. - Jasně.
Máš problém vyjádřit svou náklonnost.
Rozhodně. Jo.
- A ona to potřebuje. - Jo.
Já jí řekl, že ji miluju, ale není to pro mě tak…
Všichni chceme vědět, že na nás záleží.
To bylo na Irině šílené.
V buňkách jsem cítil, že jí na mně záleží.
A pak se dostaneme ven a ona udělala pravý opak.
- Jo. - Přesně tak.
Měla by vědět, co na ní oceňuješ
a co na ní miluješ. Je důležité to dělat každý den.
Vážně, ne jen jednou týdně.
Každý den. A nemusí to být nic velkého.
Nikoho nepřestane bavit poslouchat, proč je někdo miluje.
Opravdu si myslím, že ji miluju. Opravdu.
- Máš fakt dobrou holku. - Jo.
Rozvíjí se to?
Extrémně. Každý den.
Když jsem vás spolu viděl, cítil jsem to.
Takže jsi mluvil s Bliss, že?
Jo.
A je šílený, jaká je mezi námi chemie.
Vážně, je to šílený.
Opravdu?
- Nečekal jsem to. - Jo.
Byla tam samozřejmě po psychické stránce.
To jsem čekal.
Ale když jsme se sešli, cítil jsem něco úplně jiného.
Vážně? Co?
- Je perfektní. - Dobře.
A takhle to teď je.
Člověk má milion možností.
A pokud skutečně stojíš o manželství,
pokud je manželství tvým cílem,
tak si prostě dřív, nebo později musíš někoho vybrat.
Jaká je cena za neustálé čekání na někoho lepšího,
nebo za ty neustálé výměny.
- Vždycky je někdo lepší. - Jo.
- Jakou to má cenu? - Jo.
Mám pocit, že přesně tomuhle já čelím.
Chci mít ženu, děti. Chci mít někoho, kdo bude na mojí straně
a kdo mi pomůže změnit svět.
Jo, to se mi líbí.
Musíš si vybrat člověka, se kterým chceš strávit zbytek života.
Musíš vědět, na čem ti záleží.
A já jsem…
Tady je vše, na čem mi záleží.
Jo. Jo, jasně.
Čau, ty potvoro!
Ráda tě vidím. Ahoj.
- Ahoj. - Jak se máš?
- Dobře. Jak se máš? - Dobře.
Znáš už jeho rodinu?
- Paulovu? - Jo.
Ne, zatím ne.
- Už plánujete svatbu? - Trochu jsme začali.
Je to hrozně fajn, mám pocit, že jsme na tom dobře.
Ale upřímně, ten konec výletu do Mexika
pro mě byl těžko pochopitelný.
Když jsi mi řekla o tom,
jak mluvíš o mém snoubenci, bylo to blbý.
- Bylo to pro mě nepříjemné. - Jo, to je jasný.
Paul mi to nechtěl ani říkat, ale pak přiznal,
že jsi na něj v bazénu sahala.
A to se stalo za mými zády.
Jak mi asi je,
když jsem tě před ostatními bránila?
Nikdo se s tebou nebavil, jenom já.
Stála jsem za tebou a říkala jim, že jsi fajn.
Nikdy jsem tě neopustila.
Jsem teda já ten hlupák, co nevnímal varovné signály,
nebo to bylo jen nedorozumění?
Mimochodem, moc si tě vážím.
Nechci, abys měla pocit, že jsem něco dělala za tvými zády.
Je mi z toho zle.
Musím přiznat, že se to stalo. Bylo to podrazácký.
- Jo. - Když jsem viděla Paula,
přitahoval mě víc než Zack.
Je to pěknej kluk. Super, to ti fakt moc přeju.
Vím, že jsem trochu flirtovala.
- Nevšimla jsem si. - Přitahoval mě.
Nemusela…
Tohle ale není to, kvůli čemu v tomhle experimentu jsme.
V buňkách jsi k němu nic necítila,
ale teď je sexy, takže…
- No tak! - Budu upřímná.
Cítila jsem spojení. Prostě jenom jako spojení.
Uniká mi tady něco? O něčem nevím? Měla bych Paula vyzpovídat?
Na letišti jsem ho chtěla praštit do hlavy.
Vůbec jsem to nečekala.
Nechci nedůvěřovat člověku, kterého považuju za nejlepší kamarádku,
když se ocitne o samotě s tím, s kým se snažím vybudovat
společnou budoucnost.
Jo.
Nemusíš se bát toho, co k němu cítím.
Může mi to být jedno. On nemá zájem.
Mně tady jde o naše přátelství. Jsme přece kamarádky.
Pokud budeme nadále kamarádky a já si toho člověka vezmu,
můžeme se vídat? Mám s tím být v pohodě?
Budeš s ním v opilosti flirtovat?
Myslím, že se o nic nepokusím. Kdybych to tak cítila,
chtěla bych s ním být.
Neviděla jsem ho.
Nemám pocit, že by mě chtěl vidět.
Ne.
19 DNÍ DO SVATBY
- Dobré ráno. - Ahoj.
Jídlo.
To jsou lívance?
- Dobře. - Jo. Mám lívance…
Vidím zbytky ovoce.
To musí znamenat džem.
- Je to kompot. - Kompot!
Jahodový a malinový kompot.
Já mám ale štěstí. Ach bože.
Ty jsi vstával takhle brzy, abys mi udělal snídani…
- Byl jsem i na trhu. - No teda!
Vrhnu se na to.
Páni. Připadám si jako v restauraci.
To je od tebe tak milé, děkuju.
Dobrou chuť.
- Najíš se se mnou, že jo? - Jasně.
To je dobrý.
To je lepší než v kavárnách!
- Lepší! - Tak jo.
Já ti to říkal.
Jestli budu takhle jíst denně, budu mít čtvrt tuny.
- Mám štěstí. - To máš.
Ani by mě nenapadlo, že se budu se snoubencem probouzet,
natož že by mi vařil jídlo.
Na tohle nejsem zvyklá. Lásku jsem nikdy nezažila.
Tohle je pro mě úplně nová zkušenost.
Naservíroval mi jídlo.
Když lidi vaří, tak neservírují.
Ale já se jen posadila a on mi to přinesl.
Připadám si výjimečně, tohle je fakt hezký.
Takhle se ke mně nikdo nechoval.
Tak se běž nachystat a já se postarám o to nádobí.
- Já už jsem umytej. - Dala bych si ještě.
Vážně?
Chceš další talíř?
- Bylo to fakt dobrý. - To jsem rád.
- Jsem ohromená. - Čeká tě víc.
Klobouk dolů.
Jsem rozhodně nervózní. Jak se cítíš?
Snažím se být méně nervózní.
Je to hodně neobvyklá situace.
Rozhodně.
A podle mě je zcela normální, že budou mít naši rodiče
určitě svůj…
názor.
Jo, to chápu.
S tím nemáme ani jeden zkušenost.
Jo.
Však víš.
- Co se děje? - Vůbec nic.
- Dobře. - Začíná se na mě přenášet tvoje úzkost.
Chtěl bych být…
Vítej v manželství.
Než jsem se do experimentu pustila, moc jsem toho tátovi neřekla.
Mohlo by ho to trochu šokovat.
Podpoří naše rozhodnutí se za dva týdny vzít?
Já nevím.
- Víš, jak se jmenuje? - Ne, to nevím.
Jmenuje se Charlie.
Bezva. Charles.
- Charlie. Říká si Charlie. - Fajn. Jako můj táta.
Jak jinak.
Co se děje?
Nic. Jsem jen trochu nervózní.
- Chci, aby to šlo dobře. - Jo.
Můj táta už byl ženatý…
- Dlouho. - Jo.
Bude vědět, na co se má ptát.
Ty víš, proč se za pár týdnů bereme, že?
Prostě mu řekneš, proč je tohle jiné.
Nic víc.
Pověz mu svou pravdu.
Čím víc se bojíme, tím víc se do toho zamotáváme
a objevuje se víc možností.
Čím klidnější budeme my, tím klidnější bude i on.
Miluju Kwameho promluvy.
- Ty mi jich dáváš víc. - To si nemyslím.
Ale no tak.
Ty mi dáváš víc promluv.
- Ty jich dáváš víc. - Ne.
Asi jsme oba trochu nervózní.
Ale já musím udělat dojem.
Tak to není, my dva musíme udělat dojem.
Ale já jsem ten, kdo vstupuje do tvojí rodiny.
No jasně, to tam určitě je. Ale také budeme partneři.
Rozhodně. Tomu rozumím.
Bude sledovat, jak spolu my dva fungujeme.
Tak jo.
Může to dopadnout jakkoli. Nevíme, jak budou reagovat.
Seznámení s mými kluky už zažil.
S kluky?
Tak jo. Paráda.
Táta lidi rád trochu testuje.
Nikdy mu nikdo nevadil. Minimálně ne otevřeně přede mnou.
Žádný z mých bývalých.
Ale řekla bych, že nikdy…
žádného z nich neměl dost rád na to, aby byl mým manželem.
To dává smysl.
Ty někoho z nich snad ano?
- Já? - Ano?
Ne.
- Super. A mě ano? - Ano.
Tak dobrý, to je fajn začátek.
To znamená, že už teď mám před nimi maličký náskok.
Panebože.
Hej.
Věříš mi, že to zvládnu?
Ano.
Tak mi věř.
Překlad titulků: Zuzana Matějková