Vzala bych si tě. Vzala.
Chci být s tebou.
Ano. Vážně.
Když jsem zjistil, že jsi odešla,
jako by mě to zlomilo.
Myslel jsem, že si rozumíme
a shodneme se.
Řekli jsme si, že se milujeme.
Mluvili jsme o tom, jak se těšíme
na společný zbytek života.
Nesdělila jsi mi žádné pochybnosti.
Emoce a pochybnosti začaly, když jsem se dozvěděla o Lydii.
Mám od ní mnohem víc informací než od tebe.
A nechtěla jsem je.
Mluvili jsme o tom. Nechovám k ní žádné city.
Podle toho, co mi řekla,
jste se přestali vídat před pár měsíci.
Ona dělala úplně zbytečné komentáře o tom,
co ti koupila, co dala tvému psovi,
jaké máš auto.
- Bylo to nepříjemné. - Neřekla jsi mi to.
Nevzal jsi moc dobře, když jsem se ti otevřela
ohledně chyby v minulosti.
Ale byl.
Určitě si pamatuješ, že došlo ke změně.
- Omluvil jsem se ti. - Ano.
- Řekl jsem, že jsem měl být otevřenější. - Dobře.
Chtěl jsem, aby ses cítila dobře,
ale já taky…
pořád tak nějak cítím někde vzadu potřebu
chránit z nějakého důvodu i Lydii
a její city. Vím, že jste se skamarádily
a já ji nechtěl před tebou pomlouvat.
Já bych ti třeba řekl něco o Lydii
a ty by sis pomyslela: „Ty jo,
takhle mluví o svých bývalých?
Co asi řekne o mně?“
- To mi běželo hlavou. - Jasně.
V té situaci jsem nemohl vyhrát,
ale měl jsem ti všechno vysvětlit,
abys měla lepší náhled do situace.
Jo.
Pár týdnů poté, co jsme spolu začali chodit,
jsem zjistil, že dělá věci, které narušují moje soukromí.
- Jasně. - A lhala mi o tom.
A jak jsem říkal,
důvěra je pro mě ve vztahu nejdůležitější.
Řekl jsem jí, že to nebude fungovat.
Rozešel jsem se s ní.
Pořád mi volala, psala mi,
snažila se mě kontaktovat.
Omluvila se za to
a zdálo se, že toho upřímně lituje.
Říkal jsem si, že už uplynula nějaká doba
a tak bychom to mohli zkusit znovu.
Tak jsme se zase začali vídat.
Krátce nato
mi začaly chodit zprávy od lidí.
Posílali mi její Instagram a ptali se mě,
jestli tu holku znám.
A ano, byla to Lydia.
Na to mi řekli,
že se ta holka už celé týdny dívá na jejich příběhy na Instagramu.
Ona prošla všechny lidi,
které sleduju
a měla je uložené.
A nejhorší bylo,
když jela kolem mého domu,
vyfotila se na příjezdové cestě
a poslala mi tu fotku se zprávou
„Vidím tě.“
A já zpanikařil.
Nevěděl jsem, co dělat.
Ale věděl jsem, že tohle není zdravé
ani pro jednoho z nás.
Tak jsem s ní přestal mluvit.
A po čase
jsem se začal cítit špatně.
Bylo toho na ni moc.
Zrovna si procházela ztrátou.
A i když mi to připadalo nezdravé,
zároveň jsem si říkal, že mě ta holka potřebuje.
Tak jsem s ní byl v kontaktu až do chvíle,
kdy jí začalo být lépe.
Získala spoustu nových přátel.
Začala chodit na terapii a dařilo se jí mnohem lépe,
tak jsme se rozešli.
A… Já nevím.
Neřekl jsem ti to,
protože jsem se nechtěl hrabat v minulosti,
ale je to síla.
Měl jsem ti to říct,
protože ty bys věděla, jestli mě má Lydia pořád ráda
a pořád je mnou posedlá.
Možná bys zjistila, že její úmysly nejsou nejčistší.
Možná bys pak byla opatrnější.
Máte hodně dlouhou historii
a tahle část mě nezajímá.
To je normální. Jsme dospělí. Máme vztahy.
Pro mě bylo znepokojivé,
že tě tolik zajímala
situace mezi ní a Miltonem.
Mluvil jsi o ní a o Miltonovi,
zda je on na manželství připravený.
Nechtěls, aby se jí něco stalo.
Možná ti jen upřímně záleží na jejím dobru.
Měla jsem pocit, že tam pořád něco je.
Taky jsem zjistila,
že ona věděla předem, že tady budete oba.
Někomu to řekla?
Několika holkám první den řekla,
že má pocit, že tu potká někoho ze své minulosti.
A budu upřímná, Uche.
Nějakou dobu jsem po tvojí reakci přemýšlela,
jestli jste sem šli oba záměrně, abyste byli spolu.
Nevěděla jsem, jestli to není nějaký…
Já prostě… Sakra,
jestli chcete do televize, běžte do Ultimáta.
- Proč bych to sakra dělal? - Neznám tě.
To nedává smysl.
Jak bychom to udělali?
Předstírali bychom, že se neznáme
a vytvořili bychom falešný vztah?
Pak bychom vyšli ven
a všichni naši kamarádi
by předstírali, že se vůbec neznáme…
- Přestaň. - Co?
Dává ti to vůbec smysl?
- Ne, ale… - Proč…
Možná…
Možná jste předstírali rozchod.
- Kdo ví, víš? - Ne.
Když pak mezi námi došlo k té výměně slov,
řekla jsem něco, co jsem vnímala jako vtip.
Uznávám, že měla asi právo vyložit si to zle.
- Jo. - Cos to řekla?
„Pokud mě Uche nepožádá o ruku, tak je zas tvůj.“
Ale já to nemyslela vážně.
- Když… - Ale myslela.
- Myslela. - Ani ne.
Pokazilo mi to experiment.
Odešla jsem
a nemyslela jsem si, že bychom mohli ve vztahu pokračovat.
To nebyl konec, který jsem čekala.
Lituju toho.
Tak co uděláme teď?
Mám pocit, že jsme vybudovali základ,
který za něco stojí.
Pořád tě miluju
a umím si představit, že si tě beru,
ale také mám svoje pochybnosti.
Ten experiment byl velmi stresující,
ale to je i manželství.
Jasně.
Viděl jsem svoje rodiče řešit v manželství takové věci,
vedle kterých je tohle hra na slepou bábu.
Já vím.
Nikdy od sebe neodešli.
Teď jsi možná došla do fáze,
kdy si říkáš, že jsi možná měla zůstat,
ale problém je v tom, že já mám pocit,
že odděluješ náš vztah od experimentu.
- Jo. - Že jo?
„Odešla jsem, ale nepředpokládám že je to konec vztahu.“
Ten experiment a náš vztah jsou totéž.
Jak jinak bychom se vůbec potkali?
Mělo nám to pomoct komunikovat a zlepšovat se.
Učil jsem se nelpět na minulosti a být otevřenější.
ty ses učila neutíkat od problémů
a mluvit o nich.
A když jsme měli
v buňkách neshodu, tak jsme si sedli a mluvili o tom.
A tady, ve skutečném světě
jsem se ani nestihnul dostat domů
a už jsi mě sledovala na Instagramu a zase mě odsledovala.
A pak jsi mi poslala hlasovou zprávu.
Než jsem odpověděl, smazala jsi to a zablokovala mě.
Nemohl jsem tě 48 hodin kontaktovat.
Kontroloval jsem tvůj Instagram,
jestli mě odblokuješ a pak ti hned napsal.
V životě jsem neuvažoval o tom, že někoho požádám
o ruku. Je mi 33 let.
Tebe jsem chtěl požádat o ruku
a strávit s tebou zbytek života.
Ale tys tam nebyla.
Řekla jsi mi, že jsi odešla, protože ses pohádala s Lydií.
Pořád jsi říkala,
že jsi odešla kvůli ní,
protože jsi to nedokázala zpracovat.
Ale pravým důvodem je to, že jsi mi nevěřila
a nevěřila jsi našemu vztahu.
Myslím, že je mezi námi konec.
Rozumím.
LÁSKA JE SLEPÁ
Částečně se bojím, že v dřezu bude plíseň a nádobí.
Myslíš, že mám doma plíseň?
Ne plíseň, ale takový ten špinavý prstenec v záchodě.
Uvidíme.
Panebože!
Tak jo.
Dobře, je tu čisto.
Děsil jsi mě.
Modrozelené květiny.
- Dělal jsi to sám? - Ano.
- Je to holčičí. - Je to hodně holčičí.
Hodně návštěv hobbymarketu.
Nevím proč ses bál?
Čekala jsem, že to bude nechutné.
Tohle je lepší, než bych u svobodného chlapa čekala.
Takže žádné noční stolky.
Vyhodil jsem noční stolky.
Takže nábytek dává smysl.
- Samozřejmě. - Sem by se dal stolek…
Když jsi nezadaný, nemáš tu moc lidí.
Když jsi nezadaný, máš tu neustále jisté lidi.
Já nevím.
A ti mají rádi noční stolky, kam si odloží třeba šperky, nebo…
Nikdo si nikdy nestěžoval.
Šperky dávají obvykle sem,
ztráty a nálezy.
Jak to myslíš?
Tak jo. Copak to tu máme?
Líbí se mi, že ve ztrátách a nálezech jsou i kondomy.
Jsem velmi zodpovědný. tak to má být.
Takže máme prsten, náušnice…
- Čí jsou? Ty nevíš. - Teď to nevím.
- Kecáš. - Já opravdu nevím.
Jsem tu už rok a půl. Takže…
- Pírka. - Prostě to vyházíš?
To ty ses upsal ďáblu.
Pokud se máme vzít, nebudu ti nic tajit.
Tak čí jsou?
Já vážně nevím. Nelžu ti, fakt nevím.
Ježíši. Tak jo.
Myslím, že je to nezralé.
Zahoď to. Když nevíš, komu patří, proč si je necháváš?
Tak ukaž.
Takže nemáš nádobí.
Jo. Co bys… Ne. Myslíš sklenice? Nemám.
Panebože!
Asi když mi bylo 29… Ne, asi když mi bylo 26…
Ne, vlastně nikdy.
Nikdy jsem neměla kelímky ani plastové nádobí.
Ani ztráty a nálezy.
To je úžasné.
Já nevím.
Přichází tohle s věkem, nebo je prostě takový?
- Když jsme mluvili o vaření… - Jo.
- Dal bys mi plast. - Milovala bys mě i tak?
Přinesla bych si svoje příbory.
Co kdyby to bylo super první rande…
Šíleně bych tě odsoudila.
Uvařil bych ti úžasný jídlo
a naservíroval ho na plast. Odsoudíš mě?
- Ano. - Au.
Kdy jsi potkal holku a vařil pro ni?
- Párkrát jo. - A jídlo bylo v plastu.
- Vždyť jsi… - A nikdo mě neodsoudil.
Důležité bylo gesto. Ale budu si to pamatovat.
Vím, že pocházíme z různých prostředí.
Svoje místo jsem si vydřel.
Nikdy jsem nezažil luxusní večeře v restauraci
a podobné věci.
Nechci, abys měl pocit, že tě péruju.
Jen to vstřebávám.
Tuhle tvou stránku neznám. A taky si říkám… Jsi chlap.
Jsi muž. Nebudeš mít dokonalé věci, které dávají smysl.
Takže já tě chápu, ty mě chápeš.
Tohle sis vybrala.
Buď mě máš takového ráda,
nebo ne.
Vím, že Stacy je starší než já a chodila se staršími.
S chlapíky o deset let staršími,
kterým je kolem 40 a lehce přes 40.
Mně je 29.
Zároveň jsem ale citově stabilnější než oni.
Proto je se mnou.
Nemám pocit, že věk je důležitý.
Jsou to maličkosti jako talíře.
Takže tak.
Jedna věc mě zaráží.
To vysvětlení ztrát a nálezů.
- Trochu mě to rozhodilo. - V jakém smyslu?
Že si necháváš věci, o kterých nevíš, komu patří.
Já upřímně zapomněl, že to tam je.
- Já nevím. - Proč je nevyhodíš?
Já nevím. Máš pocit, že je to sentimentální záležitost?
To ne. Proto to nechápu.
No… Já nevím.
Věděl jsi, že tam ten šuplík se ztrátami a nálezy je.
- Jo. - Jako vtip.
Včera jsem si toho všimnul a došlo mi, že jsem na to úplně zapomněl.
Ale nevyhodil jsi to.
Jo, protože jsem si říkal… Já nevím, nechci ti lhát.
Já vím, ale jsme zasnoubení. Já bych všechno vyházela.
Já vyhodila fotky všech, které jsem měla.
Přijde mi to divný.
Ještě jsi to včera viděl a prostě to tam nechal.
Teď o tom mluvíš jako o srandě. Já nevím.
Nepřišlo mi to vtipné.
Všechno jsem tam nechal záměrně.
Chtěl jsem, abys viděla, jak můj život vypadal před tebou.
Tak co to znamená?
Abys mě dokázala přijmout ve všem.
Chtěl jsi, abych viděla…
- To ne. - Tak proč jsi to nevyhodil?
Co myslíš? Myslíš, že to dělám schválně?
To ne, ale věděl jsi, že sem přijdu.
- A nechal to. - No…
Chtěl jsi, abych věděla, kdo jsi byl předtím, takže to beru tak,
že tě mám vidět jako holkaře, co spí se spoustou lidí.
Děláš jim večeře, je ti jedno, co si lidi myslí,
proto neřešíš nádobí. Tohle z toho cítím.
Chtěl jsem být ve všem upřímný
a došlo mi, že prolezeš šuplíky.
Jasně, že se podíváš do skříněk.
Já vím a myslím, že každý rozumný člověk
a zasnoubený člověk by ty šperky vzal
a vyhodil je,
když nevíš, čí jsou.
Chtěl jsem…
abys viděla, jak to u mě vypadá. Nic o mně nevíš.
Já o tobě nic nevím?
O tom, jak žiju.
Proč bychom měli předstírat,
že jsme předtím neměli život?
To nedělám.
Měla jsem předtím život a z úcty k tobě
jsem vyhodila věci, které nechci, abys viděl.
Nezáleží mi na nich.
Jsi moje snoubenka. Máš pocit,
že ti tady předhazuju svoje předchozí holky?
To jsem neřekla.
To mě neštve. Nepředpokládám, že bys…
A zlobíš se?
Jo.
Jsem zmatená.
Nedává to smysl.
A tvoje vysvětlení mi nepomáhá to pochopit,
ale ani trochu.
Nutí mě to přemýšlet, zda jsi opravdu připravený.
Zda jsi ochotný se někomu odevzdat a dělat kompromisy,
protože tvoje odpovědi mi připadají takové:
„Tohle jsem já.“
Kdybys mě potkala mimo buňky,
tak bys mě odřízla proto, že ti nedám jídlo
na skleněném talíři a neodpovídám představám?
To mi připadá materialistické.
Ne, tohle je…
A rozumíš mi?
- Jo. A snažím se to řešit. - Dobře.
Byla jsem ve stejné situaci a pokud vím, co máš rád,
tak se podle toho zařídím.
To se snažím říct, ale ty z toho děláš,
že mi jde o materiální věci.
- Takhle mi to přišlo. - Dobře.
Počítá se přece snaha.
- A já to chápu. - Přestaneš mě přerušovat?
Nechci tady teď být. Chci domů.
Vím, že jsi teď nejspíš frustrovaná.
Asi mě nechceš mít u sebe.
Je to na prd,
ale chtěla jsi někoho, kdo bude bojovat.
Bojuju.
Chci, abys věděla, že tě miluju.
15 DNÍ DO SVATBY
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máš?
- Těší mě. - Těší mě.
- Ahoj. Těší mě. - Ahoj.
Lydia je moje snoubenka, tak jsem rozhodně nervózní
ze setkání a mámou a bratrem,
protože první dojem je opravdu důležitý
a já chci udělat dobrý první dojem.
Mám se prezentovat hodně vyspěle,
nebo mám působit hlavně mile?
Poznat její mámu
je mazec.
Pokud mě dokáže přijmout a mít ráda,
pak by to mohlo opravdu fungovat.
- Jsi šťastný s Lydií? - Promiňte?
- Jsi šťastný s Lydií? - Ano, madam.
Co si myslíš o Lydii?
Když jsem s Lydií, mám pocit, že jsme zase jako děti.
Pořád blbneme
a pobíháme po domě.
Je to velmi hlasité, ale zároveň klidné.
Uvědomuješ si i ty vážné věci?
V buňkách jsme mluvili o práci, mluvili jsme o rodinách.
Mluvili jsme o rozdílech mezi námi
a o tom, jak se doplňujeme.
Ptala jsem se ho, jestli je připravený na výzvy,
kterým budeme čelit.
„Jsi připravený být se mnou ženatý?“
Ano.
V každé životní roli, manželé, synové…
- Děti. - Kolik máš dětí?
- Kolik mám dětí? - Kolik chceš?
- Tři. Tři jsou dobrý číslo. - Líbí se mi to. To číslo.
Dvě vlastní a adoptovat.
Chce jedno adoptovat. Já jsem s tím souhlasila, ale…
Zeptám se znovu po prvním.
- Nebuď zlý. - Nemám pocit…
Musí být minimálně dva.
Prvorozený je klidný.
- Ne, není. To není pravda. - A druhý…
A druhý. No, druhá…
Mami.
Samé vlasy.
Je rozhodně vášnivá.
To mám po ní.
V buňkách
člověk hned poznal Lydii.
Stačilo ji slyšet a člověk věděl.
Já vím.
Je hlasitá.
Prostě tak mluvím.
Letěli jsme zpátky
a koukali na nás zezadu letadla.
Já…
No, smáli jsme se. Ona se taky směje a mluví nahlas.
Je učitelka, tak musí.
Dva roky jsem se učil španělsky.
A umíš jedinou frázi, a to?
Me gusta, no me gusta.
Me gusta, no me gusta. Dobře.
Něco o klukovi?
Budou vaše děti mluvit oběma jazyky?
- Jo, je to důležité. - Už jsme o tom mluvili.
A řekla jsem mu, že doma budou mluvit jen španělsky.
Takže ona to prostě řekla.
Ano.
Ona je náročná. A když něco chce…
- Slyšel jsem. - To mu neříkej.
- Je náročná. - Jo.
Jak řešíte neshody?
- Lydia má OCD. - On… Ne!
To mám po ní.
„Miltone, máš kartáček na umyvadle.“
- Proč není v šuplíku?“ - Má tam místo!
Proč nemůže být vedle…
Nechal otevřenou pastu.
Já ne…
- Ne… - Ne.
- Jo! - Ne.
Vedeš prohranou bitvu.
- Nechává ručník v podlaze. - Ne, to se nestalo.
A nezvedl ho.
Co když pospícháš do práce
a nemůžeš přijít pozdě…
Zastal bych se tě,
ale tohle je marný boj.
S Lydií vždycky najdeme kompromis.
Poslouchá.
Řeknu, že se mi něco nelíbí
a hned se to snaží napravit.
Snaží se pochopit, proč mi to vadí a vím,
že mi kryješ záda, jenom tě ujišťuju, že to vím.
A to je jedna z nejdůležitějších věcí.
A neberu to jako samozřejmost.
Zpomal. Musím překládat.
Vždycky byla dobrodruh.
Vždycky dělala věci, které byly… nejemotivnější?
- Vášnivé. - A vášnivé.
Jo.
- Nebreč. - Ne!
Už brečela třikrát.
- Miluju tě. - Já tebe.
Já vím. Já tebe taky. Jsi moje všechno.
„Jediné, co chci, abys byla šťastná. Oba dva.“
Je to jiné, když vidím, jaké mezi sebou máte vztahy.
Když vidím, jak se dojímáte, taky mě to dojímá.
- Správně. - Nejsem na to zvyklý.
Ale myslím, že jsem takovou rodinu asi vždycky chtěl mít.
- Co to bylo? - „Přijímáme tě v naší rodině,“ řekla.
Děkuji.
Souhlasím, bereme ho.
- Bereme? Líbí se vám? - Bereme ho. Jo!
Zboží se nevrací.
- Jo. - Nevrací.
Ne. Prosím.
Chápu.
A až budete mít děti, pojedeme na 12 měsíců pryč,
až do narození dítěte,
nechci ji zažít těhotnou.
Můžu ještě utéct?
Na zdraví.
- Vítej do rodiny. - Děkuji.
Když nejedu rovnou z dálnice,
vždycky zapomenu, jak se dostat k tátovi.
Jak dlouho tu žije?
Kdybych měla hádat, tak asi šest let.
Tak jo.
Včera v noci jsem byla dost naštvaná,
ale nikdy jsem neměla partnera, který řekne, že neodejde,
i když jsem nejhorší člověk na světě. Nechci tě,
ale neodejdu od tebe. Tomu se těžko uvěří.
Je tak macho a drsný,
ale pokud jde o emoce, není. Je to tak matoucí.
Ale to je právě to kouzlo,
které mě k němu přitáhlo a díky kterému mu věřím.
Ta nenadálá jemnost.
Připadal ti někdy chodník takhle dlouhý?
Jo. Odhalení.
Je to pravý opak toho,
co by člověk od tak mužného chlapa čekal.
- Ahoj! - Ahoj!
CHELSEA SESTRA STACY
- Ahoj. - Panebože!
Jak se máš?
- Jak se máš? - Dobře. Děkuji.
- Těší mě. - Těší mě.
- Ahoj. Těší mě. - Tohle je můj táta, Dale.
- Těší mě. - Těší mě.
Pojďme se napít a začneme poznávat Izzyho.
To je super.
Moc jsme se těšili.
Tohle je hezký.
Jo, to mám k tomu zasnoubení.
- Jo. - Prsten.
- Je to nádhera. - Díky. Jak se třpytí.
- Fakt pěkný. - No páni!
Má nejhezčí prsten ze všech.
Je to hezký.
V buňkách se mě ptal, jaký bych chtěla prstýnek.
Já chtěla kroužek, nebo šutr.
- A je to. - A nikoho to nešokuje.
Na vás. Moc rádi tě poznáváme.
Gratuluju.
- Gratuluju! - Děkuji!
- Vítej v rodině. - Jo!
- Díky. - Mezi šílence.
- Jo! - Bůh ti žehnej.
Děkuji.
Panebože.
Jaké bylo vychovávat tři holky?
- Daly mi zabrat. - Jo?
Jo, jednou jsme jeli na výlet.
Měly jeden kufr, který byl jenom plný bot.
Jeli jsme na dva týdny do Francie!
- Ale byl takhle velký. - Jo, byl velký.
Přijeli jsme do Nice a řidič se ptal,
co je uvnitř. Boty. Nic víc než boty.
- Tady? - Ne.
Jeli jsme do Francie. Rodina jela do Francie.
Asi budete…
Určitě máte hlad. Naberte si.
Posadíme se na gauč, určitě máte otázky.
Tohle je asi jediná chvíle, kdy na sebe budeme mít čas
a můžeme probrat svatbu. Velká věc.
Čím tě Stacy zaujala, že sis byl jistý,
že si ji chceš prostě vzít?
Stacy mě znala jako sebe samu
a ani mě neviděla.
Cokoli jsem si myslel, cítil, ona to okamžitě věděla.
To je ona.
Tebe známe dost dobře.
Neumíš se rychle rozhodovat.
- Vůbec ne. Jo. - Samozřejmě.
Mluvíte tady o svatbě. Jak víš, že on je ten pravý?
Znám ho a vím, že on je ten pravý.
Mluvila jsem někdy o vdávání?
Tahle situace je pro nás šokující.
Máš pocit, že jste probrali všechno…
nebo ještě něco zbývá?
O čem jsi jí neřekl a vyplave to na povrch?
Tajíš před námi něco?
- Ne. - Opravdu…
- Máš tajnou rodinu? - Ne.
- Má čerstvý pas. - Nikdy jsi neměl pas?
Jo. Nebyli jsme na tom finančně tak, abychom mohli cestovat.
Teď si to chci užít.
Chci mít
kýčovitou fotku před Eiffelovou věží.
- Panebože. - A tak.
V New Yorku nikdy nebyl. Nikde nebyl.
New York a Kalifornie jsou dva státy,
kam jsem vždycky chtěl.
Mluvíš o tom, že jsi moc necestoval,
protože jsi neměl peníze?
Mám pocit, že před třicítkou se finalizuje tvoje kariéra.
Máš pocit, že jsi na správné kariérní cestě?
Pro Stacy je cestování důležité.
Možná o tom nemluví, ale nikdo necestuje tak jako ty.
A to není to nejlevnější. Takže…
- Ne. - Jaké to je… Nevím, co děláš.
- Byl jsem obchodník. - Dobře.
Nechal jsem to. Víš co?
„Letos chci mít lepší rovnováhu práce a soukromí.
Myslet víc na sebe a cestovat.“
Už mě unavovalo otročit.
O pojištění nevím nic, ale ozval se mi kamarád,
protože jsem byl dobrý obchodník.
Dělal jsem to devět let.
Nabral mě do svojí agentury.
Na týden jsem odjel na dovolenou v Coloradu a po návratu
jsem pár dní pracoval a pak přišlo tohle.
- Máš ještě práci? - Jo.
- Moc mě podpořili. - To je důležitý.
- „Máš práci?“ - No hele, to je…
Práce a auto.
V buňkách mluvíte o všem.
Mluvíš o životních cílech, rodinných hodnotách, dětech.
Co ty a děti?
Tohle vidíme úplně stejně.
Pokud přijdou, skvělý. Pokud nepřijdou, jsme v pohodě.
Objevil se už nějaký problém,
na který nejste ze svobodného života zvyklí?
Ano.
- Chceš o tom mluvit? - Pojďme do toho.
Jeho byt. Nečekala jsem hotel Ritz.
Bydlí sám a je to chlap.
Ale když bydlíš se mnou,
tak tam jsou talíře, sklenice.
Místo skla mám plastové talíře a misky.
Mám jednorázové vidličky a lžíce.
Měl jsi plastové příbory a… Neznám tu celou situaci.
Jak jste to vyřešili?
Tohle je něco, na co nejsi zvyklá.
A ty takhle žiješ každý den.
- Nešlo to úplně dobře. - Jo. Takže…
Oba jsme se cítili nepochopení a odsuzovaní.
- Jo. - Jo.
Na něj to působilo materialisticky.
Já čekala, že mě bude chtít ohromit
a to pro mě jídlo z papíru není.
- Ano. - Jak to dopadlo?
Byl to jeden z našich nejlepších dnů.
S tím nesouhlasím.
Až na tu hádku.
Byla naštvaná. Šla ven.
Já šel ven, sedli jsme do Jeepu.
Chytila mě za ruku, jeli jsme domů. Zeptala se, jestli o tom chci mluvit.
„Jasně, napravíme to.“
A spolu jsme to napravili.
Uvařila večeři.
- Zhasli jsme světla. - Chápete?
- Ne, tomu nevěřím. - Uvařila jsem!
Byla půlnoc a já vařila.
Byla jsem na sebe pyšná.
Když máte svou první hádku, nebo první velkou hádku,
tak se objeví ten strach, že tě ten člověk opustí.
Když se ale vrátí a řekne:
„Tohle nevyšlo. Teď to možná nespravíme, ale pak ano,
ale i když si v tu chvíli nerozumíme,
zůstaneme spolu a nikam nejdeme.“
Takže vám to stvrdilo jistotu ve vašem výběru
protože to s tím druhým prostě nevzdáte.
Jo.
Myslím, že tohle jsme oba říkali od začátku.
O tomhle je manželství, realita.
Je to vážné.
Já jsem nikdy neměla tak vážný vztah,
protože jsem tohle od nikoho necítila.
Ten oheň, tu bojovnost.
Viděla jsem, jak to vypadá, protože jsem viděla rozpad.
- Já vím. - Já vím.
Promiň, to je pro nás citlivé.
Jo.
Takže…
musíš vědět, jak to vypadá
a musíš vědět, že se to zlepší.
Potřebuju někoho odhodlaného,
kdo bude bojovat…
- Toho, kdo se nevzdá. - Jo.
A to s ním vidím každý den.
Dělá mi to radost, i když slzím.
V životě jsem tolik nebrečela. Já nejsem plačka!
V žádném vztahu jsem Stacy neviděl
mít takovou citovou a fyzickou blízkost.
Myslím si, že Izzy jí přináší radost.
Promluvíme si?
Ale Stacy má ráda restaurace, ráda cestuje.
Má prostě ráda hezké věci.
Ty bláho.
Neznamená to, že musí vydělávat dziliony dolarů,
ale ona rozhodně nebude chtít dělit v restauraci účet.
Ona věří, že o ni má být postaráno.
Člověk může chtít žít z lásky,
ale to vydrží jen do výše limitu na kreditce.
Tak jo. Jaký z toho máte pocit?
- Je toho hodně. - Jo. Souhlasím.
Láska je slepá, já to chápu.
Ale láska také potřebuje jíst.
Musí mít střechu nad hlavou.
Někdy chce láska létat první třídou.
Já ji zbožňuju, ale ona má ráda věci
a vypadá to, že chcete oba cestovat.
Takže asi…
Kde se vidíte za pět, deset let?
Zajímá mě… Víš, jak na tom jsi teď.
Jo…
mám novou kariérní příležitost
a byl jsem z toho nervózní, protože je to pro mě nové.
- Z finančního hlediska tam není limit. - Jo.
Co si vyděláte, to je vaše. Proto z toho mám radost.
- Ale začínám. - Jasně.
Ale těším se, až tohle přijde.
Takovýhle styl jsem nikdy nezažil.
- Jasně. - Chápete?
Mám úspory a tak.
S penězi nejsem lehkomyslný.
Jo, já se nesnažím zaměřovat jen na peníze.
- Jo. - Ale…
Je jasné, že potřebuje pomoc a podporu.
Má dům, pro který se nadřela.
O domě jsme se už bavili.
Jo.
Řekla, že to bude náš domov
a až bude potřeba vyměnit klimatizační jednotky, tak jestli já…
Jestli jí pomůžu zaplatit 20 000 dolarů.
- Zvlášť s tím domem. - Přesně tak.
Jo, já si myslím, že tohle má být tvoje odpovědnost.
Ale pokud to nevyjde a bude z toho moje odpovědnost…
Z toho nemám obavy. Nebojím se,
že bych ji nedokázal zajistit,
nebo se nebudu cítit odsouzený, pokud to nepůjde.
Já se na to hlavně těším.
- Vypadá dost nadšená. - Jo.
Za tak krátkou chvíli je toho hodně, ale cítím naději.
Jsem velmi optimistický. Myslím, že to máš v hlavě srovnané.
Vidím, že ten experiment má svou světlou stránku.
Ať se to stane za měsíc, nebo za rok.
Občas prostě není důvod čekat.
V mém životě do sebe teď všechno zapadá.
Ona ví, co chce
a přesně proto jsem si ji vybral.
13 DNÍ DO SVATBY
- Já se těším! - Těším se na všechny.
Uvidíme, až do nich dostaneme pár panáků…
- Pak se teprve uvidí. - Nechci to zakřiknout.
- Ahoj. - Ahoj, přátelé!
Tak jak je?
- Ty máš pohodu! - Jak se máš?
Marisito!
- Hola. - Miriam.
CARTER Z BUNĚK
Mé srdce je tak šťastné.
- Vypadáš úžasně, zlato. - Já vím, je to moc…
Beru všechno maso. Mně chutná.
To s JPm a Taylor je teda síla.
- Zaměřili se na sebe moc brzy. - Ne.
- Ty si to nemyslíš? - Ne.
Mám jen pocit,
že tomu nedala šanci. Prostě ji nebavilo, že JP nemluví.
Je to vztah, kámo.
Možná neumí mluvit o pocitech.
Hele, kdybych měl dceru,
chci, aby si vzala někoho takového.
- No tak. - Jo. To je pro mě Kapitán Amerika.
Johnie je tady! Panebože!
Víš, kdo to je?
- Já nevím. - Tvoje kamarádka Johnie.
- Panebože! Jak se máš? - Máme se pozdravit?
- Já nikam nejdu. - Už jsi tady!
Komplikovaná situace.
- Rozumím. - To jsi řekla slušně.
- Posadím se. Můžu se napít? - Jo. Vyber si jed. Doslova.
Johnie je k smíchu.
Je k smíchu.
Celou dobu jsme se k sobě chovaly přátelsky.
Mluvily jsme spolu, smály jsme se, zábava.
A mně jako první došlo,
že se bavíme se stejným člověkem.
Cítila jsem se hrozně.
Cítila jsem k ní empatii.
Byla jsem smutná,
když si Izzy vybral mě a požádal mě, abych byla jeho přítelkyně.
Bylo mi jí líto a když na to přišla,
začala mě přede všemi pomlouvat.
To mě vytáčí.
CHRIS, 27 PROJEKTOVÝ MANAŽER
- Počkat, to je Josh? - Páni.
Ne, to je Chris.
- To je překvápko! - Ahoj, jak je?
- Víte, že spolu chodíme? - Jako fakt?
- Jen chodíme. - Dělají to.
Panebože!
Takže Chris je můj přítel.
Když jsme to ukončili v buňkách,
potkali jsme se na letišti.
A jakmile jsme se potkali, pořád to mezi námi bylo.
Je to asi nejlepší člověk, jakého jsem kdy potkala.
On je…
Je to dobrý člověk
a já si denně říkám, že chci být víc jako on.
Když ho máma poznala, řekla mi, že je to můj nejlepší kluk.
Do pěti minut.
Takový typ člověka Chris je
a já jsem vděčná,
že mi dal další šanci.
- Ahoj, Chrisi. - Ahoj.
Ahoj, těší mě.
Konečně i tváře.
Já mám pocit, že se za poslední dva týdny stalo hodně věcí.
Johnie, gratuluju k nejhezčímu klukovi.
- Díky. - Jo.
Seš blbej.
Proč jste tak vyšňoření?
Radši vyšňořená, než ne.
Víte, co se stalo?
Měl na sobě celý oblek a roztrhal si kalhoty odsud až sem.
V tom Milton žádal o ruku.
Dobře, jdeme na to.
- Arriba! - Arriba!
- Abajo. - Abajo.
- Por centro! - Por centro!
- Y por dentro! - Y por dentro!
Párty může začít!
Takže vy spolu teď chodíte?
Ano.
Stačilo ho k tomu donutit, pohoda.
Jak se to stalo?
Nevím, jak k tomu došlo, ale…
Rozešel se se mnou.
- Hezký. - Klasika.
Děláš, jako kdyby o nic nešlo.
- Na zdraví. - Jsem zlej.
Rozešel se se mnou a pak jsme se potkali na letišti.
Došlo vám, kdo jste?
Skoro okamžitě. Nějak.
Já jsem ležela, snažila jsem se usnout
a on telefonoval s tátou
a pak odešel.
A já jsem si najednou uvědomila, že mi nějak chybí.
On ke mně přišel, chytil mě za ruku a já si řekla,
že ho miluju.
Na letišti.
Zahrál to dobře, co?
Ráno si dělala Stacy srandu,
že lituje, že do těch sušenek nenaplivala.
Naplivat do nich a dát je Johnie.
- Páni. - Já vím.
Já nevěděla, že je to tak vážný.
Rád tě vidím.
Vypadáš spokojeně se Stacy a já s Chrisem.
Jsem rád za svoje rozhodnutí.
Slyšel jsem o tobě hrozný věci.
Říkala jsi mi věci a já vím,
že jsi je neříkala jen mně.
- Štve tě, že jsem ostatním… - Ne, neštve.
Zničila jsi Chrise. Pochopitelné.
Je z tebe hotovej, ty jsi chtěla být se mnou, chápu.
A když mu pak zase zavoláš, aby se vrátil a sešel se s tebou…
Co na tom záleží?
Ne, na tom mi nezáleží. Záleží mi na tom,
že jemu jsi řekla jednu věc a mně pravý opak.
Mohla bych odejít s Chrisem a vím, jak by vypadal náš život.
A jak by se ke mně choval. Ale já se do něj nezamilovala.
Zajímalo by mě, jestli…
neopakuju s Izzym vzorec.
Mám sklon upoutat se k lidem, kteří jsou emočně nedostupní.
Ale jsi připravená na výměnu?
Ano. Proto jsem tady.
Řekla jsem vám to samé.
Ne, neřekla.
Řekla jsi Chrisovi, že ses rozhodla pro mě,
protože jsi chodila s dobrodružnými, spontánními lidmi.
Ať už byla tvá minulost jakákoli, tak jsem to byl já.
- To je pravda. - Že si nevybereš Chrise,
protože víš, jaké by to bylo a nemiluješ ho.
- Vlastně… - A volala jsi…
Nech mě domluvit, taky tě vyslechnu.
Chris tě měl na prvním místě a absolutně to nechápe.
Řekl jsem mu, co jsi o něm řekla
a on to nechápal, protože jemu jsi řekla to samé o mně.
Izzy, kdy můžu mluvit?
- Mluvíš už deset minut. - Fér.
- Můžu teď mluvit? - Jo.
Děkuji.
Vše, co říkáš, je přesné.
S Chrisem jsem to viděla jasně.
S Izzym to bylo spíš o emocích.
Když ses se mnou rozešel, přehrávala jsem si oba vztahy
a opakovala vzorec. Byl jsi moje jednička.
Měla jsem z toho zlomené…
Já ale nebyl tvoje jediná jednička.
- Tak… - Ale byl.
Jen mě rychle vyslechni.
Celou dobu jsem v buňkách
měla jednu jedničku.
Proto se to teď snažím Chrisovi vynahradit,
protože to nebyl on.
Nakonec jsi měl pravdu.
My dva se k sobě nehodíme, byli jsme citově nestabilní.
Jestli ti můžu poradit…
- Nepotřebuju tvou radu. - Kdyby…
Podle mě ano, nejde jen o mě.
Podle všech jsi ulhaná.
- Dobře. - Upřímně…
Děkuju.
Nesnažím se tě zničit.
Nějakou dobu jsem do tebe vkládal úsilí
a jsem fakt rád, že spolu nejsme.
Ne kvůli našemu vztahu, ale kvůli všemu, co jsem slyšel.
Uvědomuješ si, co přesně říkáš?
- Vím, to. - Nesouvisí to se mnou.
To jsou jenom řeči.
Já takový člověk nejsem.
Kdo jsi? Protože o tom ten experiment je.
Snažím se ti to říct, ale neposloucháš.
Ne? Slyšel jsem o tobě všechno.
Já nejsem ulhaná.
Myslíš, že bych skončila s tím nejhodnějším klukem?
Vy můj příběh neznáte, takže jste ulhaní vy.
Mám toho dost. Ani mě neposloucháš.
Hodně štěstí.
Hodně štěstí tobě, kámo.
A takhle to dopadá, když tě nachytají při lži.
No, hůř už to dopadnout nemohlo.
- Říkal, že jsem nejulhanější. - Cože?
Že jsem prakticky sračka.
…on to tak cítí…
To…
To si nikdo nemyslí, že?
Nikdo si to nemyslí, jenom on.
Jsi v pořádku?
Myslí si, že si tě nezasloužím, tohle mi prakticky řekl.
Stace.
Co?
Pojď.
To je ujetý. On do našeho vztahu vůbec nevidí.
Nejvíc mě bolelo, že říkal,
jak ty jsi skvělej a já jsem k ničemu.
Nejsi. Víš, že nejsi.
Neposlouchej někoho, kdo se ti snaží ublížit.
A on říkal,
že jste se o mně bavili a že jste se shodli na tom,
že jsem hrozný člověk.
Seděl bych tu s hrozným člověkem?
- Asi ne. - Teď si jen vymýšlí.
Já ho nesnáším.
Zamiloval jsem se do tebe. Nejsi hrozná.
Ti důležití lidé si nemyslí, že jsi hrozný člověk. Ano?
To nedůležití si můžou myslet, co chtějí.
Dobře?
Já tě fakt miluju.
- V pohodě? - Jo, dobrý.
Omlátil jsem jí ty sračky o hlavu…
A který?
Řekl jsem jí, že je ulhaná.
- Dával jsem jí zabrat. - Co řekla?
Že jsme ulhaní my.
- To mě naštvalo. - Proč jsou všichni ulhaní?
Přesně to jsem říkal. Vůbec to nedávalo smysl.
Mně je úplně jedno, jestli ona dává smysl.
Jsem hrozně vděčný za tebe a náš vztah.
To je asi to jediné, na co myslím.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
Jsem rád, že spolu dokážeme mluvit.
- Vypadáš otřeseně. - Zlato.
Ne, to nejsem. Jenom mě to štve.
Řekl jsi, že nic neřekla, tak co tě štve?
Nemám rád, když lidi lžou.
A v čem lhala?
Že jsem ulhanej.
- Nic víc? - Jo.
Souvisí to se mnou? O čem mluvila?
Ne, s tebou to nesouvisí. Spíš jsem se postavil za sebe
a kamarády.
- Toho, s kým sedí. - Přesně.
- Je mi to fuk. - Ztracená duše.
Mně na ní ani nezáleží. Jenom jsem…
Asi jak jsem tady a všechny vidím…
- Mě s nimi nesrovnávej. - Ne…
Za to vděčný nebuď.
Ne, o to nejde.
Jen jsem rád, že jsme na jedné lodi navzdory všemu kolem.
- To šlo dobře. - Jo. To šlo dobře.
Vypadáte dost v pohodě.
Nazdar! Je tady Uche!
- Do prdele! - Čau.
- Jak je, kámo? - Zdar, kámo.
Jak se máš?
Dnes vidím poprvé Ucheho potom, jak to všechno dopadlo s Aaliyah.
Pamatuju si… K tomu člověku jsem něco cítila.
Máme sušenky, dipy a tak.
Dobře. Lydie. Chceš si popovídat?
Ani ne, ale pokud musím…
Nemusíš.
Jasně. Promluvím si s tebou.
Potřebuju ale pití.
Podle mě je opravdu možné, že šla Lydia do experimentu
se špatnými úmysly
a chtěl bych to pochopit.
Jen potřebuju vysvětlení.
Když jsme se poznali,
přeskočila mezi námi jiskra,
byla tam přitažlivost, okamžitě jsme si rozuměli.
Cítil jsem, že mě chceš, že mě potřebuješ
a to mě k tobě asi přitáhlo.
Oceňuju na tobě mnoho vlastností.
„Je chytrá, ambiciózní, je pečující.“
Zjistíš mou oblíbenou barvu a příště
přijdeš v modrých šatech.
Zjistíš můj oblíbený drink
a pošleš mi celou láhev.
A v těch věcech jsem viděl, jak se každý den snažíš.
A to se mi na tobě líbilo.
Proboha.
Myslím, že musíme být oba upřímní.
- Žádné lži, žádné drama a kecy. - Nejsem lhářka.
Neříkám, že jsi.
Pamatuješ si první hádku, kdy…
jsi ke mně nebyla tak úplně upřímná, že?
- A… - Ty taky ne.
V tu chvíli ano, všechno jsem ti řekl.
Na oplátku jsi mi lhala.
- Čestně… - Nelhala.
Nechci se s tebou hádat, říkám jen svůj pohled.
Jo, ale já ti říkám, že jsem ti nelhala.
Pokud jsi nelhala, proč mě to naštvalo?
Co mě naštvalo?
Uche, já tady nebudu vytahovat naši minulost…
Lydie, já se přece nesnažím hádat kvůli tomu, co bylo…
Zvyšuješ hlas.
Ale stalo se… Dobře, vysvětlím to.
Na něco ses mě zeptala a já ti upřímně odpověděl a zeptal se,
- proč se na to ptáš. - Po čase.
- Nebylo to hned. - Ale řekl jsem pravdu.
Pak jsem se tě zeptal, proč ses mě na to ptala
a ty jsi mi pravdu neřekla.
Řekla jsi, že to byla intuice.
- Byla. - Lezla jsi mi do věcí.
Nelezla. Jen jsem otevřela šuplík.
- Nebyla jsi upřímná. - Hele.
- Poslouchej. - Neřekla jsi mi to.
- Lydie, počkej. - Ne.
- Hele. - Neřekla jsi…
Takhle se mnou mluvit nebudeš. Poslouchej.
Neřekla jsi, jak to víš.
- Ve finále… - Nebyla jsi upřímná.
Ve finále jsme spolu neměli být.
Chci to dokončit. Ještě jsem ti všechno neřekl.
Nechci mluvit.
- Jsi narcista. - Nech mě domluvit.
Nech mě domluvit.
- Prosím. - Je mi to fuk.
Miltone, pojď sem. Kde jsi sakra byl?
Člověk nemůže použít pisoár?
No, tvoje žena se tam hádá a mluví s Uchem.
- Ahoj. - Jak je, Miltone?
Co se děje?
- Hledala jsem tě. Kde jsi byl? - Čural jsem do pisoáru.
Díky za podrobnosti.
Vadilo by ti, kdybychom to tu mohli s Lydií probrat a…
To můžete,
ale za deset minut máme nějaké plány.
- Dokončíme to. - Počkám venku.
- Děkuji. - Ahoj.
Takže…
O co ti teda…
Trochu to popoženeme, když musíte za deset minut jít,
nebo o co jde.
Když jsme se spolu zase začali bavit, holky, které sleduju na Instagramu
mi psaly zprávy,
že sleduješ jejich příběhy.
Cože?
Posílaly mi odkazy na tvůj profil s tím,
že několik týdnů sleduješ jejich příběhy.
- Co tam přidávají. - Já nevím. Může to být…
Neznám algoritmus Instagramu.
Řekli jsme, že nebudeme lhát.
- Prošla jsi Instagram… - Nelžu.
- Sledovala jsi holky. - Proč bych to dělala?
Tak proč mi tolik lidí psalo, že je sleduješ
a je jim to nepříjemné?
- A navíc… Počkej, Lydie. - Zapomněl jsi, jak to bylo?
A jednou jsi přijela k mému domu…
- Vyfotila jsi můj dům. - Ne.
Poslala jsi mi fotku s popiskem „Vidím tě.“
Jela jsem kolem. Mluvili jsme spolu.
Nedělej, že to tak není.
- Tohle nikam nevede. - Jen říkám, jak se cítím.
Vážně? Jako ty snímky obrazovky?
Je to kurva komické.
Ví, co se mezi námi stalo.
Ví to.
Ale o tom on mluvit nebude.
Mám se podělit o to, co se stalo?
Chceš mi říct o tom sextingu?
Když chodil se mnou, spal s jinou holkou.
A pak se opovažoval soudit Aaliyah, když mu řekla o své minulosti.
- Nemám co říct. - Nech mě…
- Ještě jedna věc. - Ne.
Po tomhle?
- Jsem z tebe velmi zklamaná, Uche. - Ještě jedna věc.
Jsem velice zklamaná.
Já myslela, že jsi skvělej.
- Ale tohle? - Viděla jsi to.
- Tohle řešit nebudu. - Právě jsem ti to ukázal.
- Zase odejdeš? - Ano!
A věř mi, tohle je naposledy, co uvidíš můj obličej!
- Nedokážeš se bavit. - Nelez mi na oči!
- O to jde. - Jsi arogantní!
Tohle řešit nebudu. Srovnej se do latě!
Já nikoho nesleduju.
- Miltone! - Lydie.
Kde je Milton?
Miltone! Končím.
Pokud s Miltonem zvládneme tohle, zvládneme všechno.
Půjdeme stranou, chci s tebou mluvit.
Mám z tebe pocit, že nejsem dost dobrý.
- Bráníš se. - Podle mě jsi falešná.
Co ti dlužím? Absolutně ti nevěřím.
Já jsem udělala pár chyb…
Seš strašná.
V hloubi duše si říkám,
jestli je pro mého syna vhodná?
Bože.
Zajímá mě, co někdo 30letý
vidí na někom, komu je 24.
Je to falešné.
Lydia tu chtěla být se mnou.
Není to osud.
Chtěla, abychom tu byli oba, nemohla na mě zapomenout.
Miltone!
Miluju Izzyho. Je úžasný. Nejlepší muž, jakého jsem kdy poznala.
Navždy, bojujeme o sebe.
Miluju tě.
Já tebe taky.
Chtěli jsme najít lásku. Chtěla jsem najít manžela.
A víš co? Já ho našla.
Miluju Izzyho. Viděla jsem, jak si ho beru.
Zamilovat se do Stacy byla šílená jízda,
ale jinou bych nechtěl.
Pokud to má být, budeš to chtít.
To je moje holka. Miluju ji.
Panebože!
Jo, jsem nevěsta!
Snad je připravený.
Mám muže svých snů,
ale možná si říká, že jsem na něj moc.
Zníš trochu nervózně.
S Lydií je to kompromis.
Zvážils to dobře?
Chystám se udělat největší rozhodnutí svého života a mám strach.
Chci odsud odejít s prstenem na prstu a Stacy jako manželkou.
Je čas rozhodnout, jestli je láska slepá.
- Chci být milován tak, jak miluju. - Bože.
Šla jsem sem v naději, že najdu někoho, kdo mě bude milovat takovou, jaká jsem.
Co dělám špatně?
Překlad titulků: Zuzana Matějková