АЛІЯ, 28 РОКІВ
Я б одружилася з тобою. Так.
УЧЕ, 33 РОКИ, ЮРИСТ
Я дуже хочу цього.
Дійсно. Я справді хочу.
Коли я дізнався, що ти пішла,
це зламало мене.
Я думав, ми весь час були з тобою
на одній хвилі.
Я зізнався у коханні. Як і ти.
Ми говорили про те, як радіємо,
що проведемо решту життя разом.
Ти не висловила мені жодних сумнівів.
Емоції та сумніви почалися, коли я дізналася про Лідію.
Я отримала від неї набагато більше інформації, ніж від тебе.
Я навіть не просила цього.
Ми ж про це говорили. У мене немає до неї почуттів.
Згідно з її словами
ти перестав з нею зустрічатися кілька місяців тому,
а вона розповідає мені, не знаю навіщо,
про те, що купувала тобі, що давала твоїй собаці,
на якій машині ти їздиш.
-Мені було некомфортно. -Ти про це не казала.
Ти не дуже сприймав мою емоційну вразливість
через мою помилку в минулому.
Це не так.
Якщо пам'ятаєш, усе було якраз навпаки.
-І я перепросив у тебе. -Так.
-Сказав: «Треба бути більш відкритим». -Добре.
Я хотів бути чесним, щоб тобі було комфортно,
але я також…
досі в душі відчував потребу
з якоїсь причини захистити Лідію
та її почуття. Я знаю, що ви зараз стаєте друзями,
і я не хотів поливати брудом твоїх подруг.
Я можу розповісти тобі все про Лідію,
а ти подумаєш: «Ого.
Розповідає таке про жінок, з якими зустрічався?
Що ж скаже про мене?»
-Ось такі в мене думки. -Так.
Я втрачав усе, чого добився,
але я мав би пояснити це тобі,
так би ти зрозуміла увесь контекст.
Так.
Через кілька тижнів від початку стосунків,
я дізнався, що вона робила дещо… Утручалася в моє особисте життя.
-Так. -І вона брехала мені про це.
І, як я казав,
довіра — найважливіше для мене в стосунках.
-Так. -Я сказав, що нічого не вийде.
І я порвав з нею.
Вона постійно мені дзвонила, писала повідомлення,
намагалася зв'язатися зі мною.
Вона перепросила за це,
здавалося, що вона щиро розкаялася,
і я подумав: «Гаразд, уже пройшло трохи часу.
Може, я спробую з нею ще раз».
Тож ми знову почали зустрічатися.
Незабаром після цього
я почав отримувати повідомлення від людей,
які надсилали скріншоти її профілю в інстаграмі
й питали: «Ти знаєш цю дівчину?»
А я такий: «Так, це Лідія».
Вони казали мені:
«Ця дівчина вже кілька тижнів дивиться мої історії в інстаграмі».
Я дізнався, що вона знайшла людей,
на яких я підписаний,
і стежила за ними.
А найгірше було те,
що вона приїхала до мене додому,
сфотографувала мою під'їзну дорогу,
і написала мені повідомлення
«Я тебе бачу».
І я запанікував.
Я не знав, що робити.
Але я знав, що це дуже погано
для нас обох.
Тому я просто перестав з нею спілкуватися.
І через деякий час…
Я став почувати себе винним.
Їй було дуже важко.
Вона щойно пережила втрату.
Тож, хоча я і розумів, що це все ненормально,
але також думав: «Гей, я їй потрібен».
Тож я говорив з нею до тих пір,
поки не побачив змін у її житті.
У неї з'явилася купа нових друзів.
Вона пішла на терапію. Їй було набагато краще,
тому я з нею розійшовся.
І… я не знаю.
Я не казав тобі про це,
бо не хотів копатися в минулому,
але я думав: «Ого.
Треба було сказати Алії,
бо вона мала б знати, може, Лідії досі подобається той хлопець,
досі одержима ним.
Знаєш, може, в неї не найкращі наміри щодо мене».
І, можливо, ти змогла б стати трохи пильнішою.
У вас така довга історія,
знаєш, мене це не дуже хвилює.
Це нормально. Ми дорослі. Ми зустрічаємося.
Але мене більше тривожить те,
чому тебе так хвилює те,
що в неї з Мілтоном?
Ти говорив про неї та Мілтона,
чи він справді готовий до шлюбу.
Не хочеш, щоб їй було боляче.
Може, просто щиро дбаєш про її благополуччя.
Мені здавалося, що між вами досі є якийсь зв'язок.
Я також дізналася,
що вона знала, що ти будеш тут, ще до того, як ви прийшли.
Вона це комусь сказала?
Вона сказала декільком дівчатам у перший же день,
у неї було відчуття, що натрапить на когось зі свого минулого.
Я буду чесною, Уче.
Якийсь час після твоєї реакції я думала,
чи не спланували ви обоє прийти сюди разом.
Я не знала, чи це було…
Просто, дідько,
як хотіли потрапити на телебачення, то йшли б на «Ультиматум».
-Чорт, навіщо нам це робити? -Я ж не знаю.
У цьому немає сенсу.
Який був би план?
Ми б прийшли й прикинулися, що не знаємо одне одного,
а потім розвивали б фальшиві стосунки?
Тоді б вибралися назовні,
де наші друзі й так знайомі вже,
і вони б теж вдавали, що ми не…
-Припини. -Що?
Тобі це взагалі не здається безглуздим?
-Навіщо… -Так, але…
Ця дівчина…
Може, ви вдали, що розійшлися, аби піти на шоу.
-Тобто, хто знає, розумієш? -Ні.
Коли того вечора ми з нею перекинулися словечками,
я пожартувала про дещо.
Можу визнати, що вона могла сприйняти все не так.
-Так. -Що ти сказала?
Сказала: «Як Уче не зробить пропозицію, забирай його собі».
Але я не це мала на увазі. Справді.
-Як… -Але ти мала це на увазі.
-Серйозно. -Та ні.
Це зіпсувало мені експеримент.
Коли я пішла,
думала, що ми продовжимо розвивати наші стосунки.
Я не очікувала такого кінця.
Я шкодую про це.
То що нам тепер робити?
Здається, що з фундаментом, який ми збудували,
нам варто пробувати далі.
Досі кохаю тебе,
і уявляю, як одружуюся з тобою,
але в мене теж є сумніви.
Експеримент був дуже напруженим,
але й шлюб такий.
Так.
Я бачив, що мої батьки пережили у шлюбі,
тож експеримент у порівнянні з ними, просто гра в музичні стільці.
Я знаю.
Вони ніколи не покидали одне одного.
Може, ти вже дійшла до того,
що варто все ж було залишитися…
але проблема в тому, що я відчуваю,
як ти відокремлюєш наші стосунки від експерименту.
-Так. -Так?
Ти сказала: «Я пішла, але не думала, що це буде кінець».
Експеримент і наші стосунки — це одне й те саме.
Як би ми тоді взагалі зустрілися?
І він допомагав нам спілкуватися і ставати кращими.
Я вчився відпускати минуле, вміти приймати й бути більш відкритим.
А ти вчилася не тікати від своїх проблем
й обговорювати все.
У тих кімнатах,
коли у нас були розбіжності, ми сиділи й обговорювали.
А тут, у реальному світі,
я ще навіть не встиг повернутися додому
як ти почала стежити за мною в інстаграмі, а потім відписалася від мене.
Потім надіслала мені голосове повідомлення.
Перш ніж я відповів, ти видалила його й заблокувала мене.
Я не міг зв'язатися з тобою протягом 48 годин.
Я перевіряв твій акаунт в Інстаграмі,
поки ти не розблокувала мене. Далі я написав тобі.
Я ніколи в житті не думав запропонувати комусь…
одружитися зі мною. Мені 33 роки.
Я був готовий тобі запропонувати,
провести решту життя разом,
але ти не прийшла.
Ти сказала, що пішла, бо посварилася з Лідією.
Ти постійно казала:
«Ти пішла через неї і тому,
що не могла впоратися з цією ситуацією».
Але справжня причина в тому, що ти не довіряла мені
й не була впевнена в наших стосунках.
Думаю, між нами все скінчено.
Я розумію.
ЛЮБОВ СЛІПА
Частина мене боїться, що в раковині буде посуд і цвіль.
Думаєш, у мене вдома є пліснява?
Цвіль! Наприклад, рожеве кільце навколо унітазу.
Побачимо.
Боже мій!
КВАРТИРА ІЗЗІ
Гаразд.
Добре, тут чисто.
Ти мене лякав.
Маєш бірюзові квіти.
-Ти сам це зробив? -Так.
-Досить по-дівчачому. -Так і є. Так.
Дім як Hobby Lobby.
Не знаю, чому хвилювався?
Я очікувала, що тут буде огидно.
Це краще, ніж я очікувала від холостяка.
Не любиш тумбочки?
Я позбувся їх, коли переїхав.
Тож меблі мають значення.
-Очевидно. -Можна поставити її тут…
Я ж був холостяком, до мене не часто приходили гості…
До холостяків постійно приходять певні люди.
Не знаю.
А ці люди люблять тумбочки, щоб можна було покласти свої прикраси…
Ніхто не скаржився.
Зазвичай прикраси клали сюди,
у мене тут своє бюро знахідок.
Що ти маєш на увазі?
Гаразд, подивимося. Що в нас тут?
Класно, що тут ще й презервативи є.
Я дуже відповідальна людина. Це добре.
У нас тут є каблучка, сережки…
-Чиє це все? Ти не знаєш. -Наразі ні.
-Ти брешеш. -Ні, я справді не знаю.
Я тут уже півтора року. Тож…
-Шпильки… -Ми це все викидаємо?
Ну, ти сам напросився.
Якщо ми одружимося, я не буду нічого від тебе приховувати.
Добре, тоді чиї вони?
Ні, я справді не знаю. Я не брешу, не знаю.
Господи. Добре.
Це дуже незріло.
Викинь. Якщо не знаєш, кому належить, навіщо зберігати?
КУХНЯ
Подивимось.
Тож у тебе немає посуду.
Так. Що ти… Ні. Скляне чи щось таке? Ні.
Боже мій!
Мабуть, коли мені було 29… Ні, певно, коли мені 26…
Насправді ніколи.
У мене не було червоних пластикових чашок.
Не було такого бюро знахідок.
Це вражає.
Не знаю.
Це все залежить від зрілості, чи це він просто такий?
-Коли ми говорили про готування… -Так.
-Ти дав би мені пластик. -Ти б мене любила й далі?
Я би принесла срібний посуд.
Якби це було перше побачення, ми були на одній…
Чорт, та я б тебе осуджувала.
Я доклав зусиль, щоб приготувати їжу,
але подав на пластику, ти б мене осудила?
-Так. -Ой.
Ти колись тут готував щось для дівчини?
-Кілька разів. -Отже, ти подав їй на пластику.
-Не можна так… -І ніхто не осуджував.
Це важливо. Але приємно було почути, кохана.
Я знаю, що ми різного походження.
Я багато працював, щоб досягти того, що маю.
У мене не було вишуканих обідів і ресторанів,
й усього такого.
Я не хочу, щоб ти відчував, що я чіпляюся.
Я це все приймаю.
Я не бачила такої твоєї сторони. А ще я наче… Ти ж чоловік.
Ти чоловік. У тебе не буде бездоганних, необхідних речей.
Тож я тебе вислухаю, ти мене вислухаєш.
Отримуєш те, що вже є.
Ти або любиш мене з цим усім
або ні.
Стейсі старша за мене. І зустрічалася зі старшими.
Хлопці, на десять років старші за неї,
тобто їм десь років 40,
а мені 29.
Але водночас я емоційно стійкіший за них.
Тому вона зі мною.
Не думаю, що вік має значення.
Це дуже дрібні речі, як ті кляті тарілки.
Тож так.
Ось, що я думаю.
Пояснення про бюро знахідок.
-Це мене трохи збило з пантелику. -Тобто?
Що ти зберігаєш речі, не знаючи, кому вони належать.
Якщо чесно, я забуваю, що вони там.
-Не знаю. -Чому б не викинути їх?
Не знаю. Може, відчуваю щось сентиментальне до них?
Не знаю. Не розумію, нащо вони тобі.
Тобто… Не знаю.
Тоді ти точно знав, що є шухляда з тими речами.
-Так. -Це наче жарт.
Я побачив це вчора ввечері й подумав: «Чорт забирай. Я забув про це».
Ти побачив і не викинув.
Так. Бо я просто… Не знаю. Я не брехатиму тобі…
Розумію, але ти заручений зі мною. Я б усе викинула.
Я викинула фотографії усіх своїх колишніх.
Бо для мене це дивно.
Знаючи, що ти навіть побачив це вчора й залишив там,
а потім розповідаєш про це й жартуєш… Не знаю.
Мені не смішно.
Я все залишив не просто так,
хотів, щоб ти побачила, яким було моє життя до тебе.
То що ж це означає?
Щоб ти могла прийняти мене у всьому.
То ти хотів, щоб я…
-Не хотів, щоб ти бачила. -Чому не викинув?
Про що ти думаєш? Гадаєш, я роблю це навмисно?
Ні. Думаю, ти знав, що я приїду до тебе.
-Ти залишив це. -Я…
Ти залишив це, бо хотів, щоб я знала, яким ти був раніше.
Так розумію, ти хочеш, щоб я побачила в тобі бабія.
Готуєш вечерю для всіх. Тобі байдуже на інших,
як і те, на чому ти подаєш страви. Таке відчуття.
Я намагався нічого не змінювати,
знав, що ти перевірятимеш шухлядки.
Очевидно, ти переглянула б усі мої шафки.
Я знаю, і думаю, що людина зі здоровим глуздом,
або заручена візьме ту сережку, каблучку, що завгодно,
ти ж не знаєш, кому вони належать,
і викине це все.
Я просто хотів бути…
Щоб побачила дім. Ти ж нічого не знаєш про мене…
Я нічого не знаю?
Тобто про моє життя.
Чому нам треба вдавати,
що в нас не було життя до тих кімнат?
Я і не вдаю.
У мене теж було, але з поваги до тебе,
я позбулася певних речей, щоб ти їх не бачив.
Вони мені неважливі. Тому викинула.
Ти моя наречена. Думаєш, я намагаюся
похизуватися перед тобою дівчатами, з якими я зустрічався?
-Я… -Я так не казала.
Я не злюся через це. Не очікую, що ти…
Ти злишся?
Так.
Я спантеличена.
Це все безглуздо.
І те, що ти зараз кажеш, зовсім не допомагає,
я геть не розумію тебе.
Мене цікавить, чи ти готовий до зобов'язань.
Чи готовий віддатися комусь, іти на компроміс,
бо твої відповіді звучать так:
«Ну, ось такий я».
Якби ми зустрілися не на шоу,
то через те, що я не подав тобі їжу на скляній тарілці,
я б не виправдав очікувань, і ти порвала б зі мною?
Ти така матеріалістична зараз.
Ні, ось у чому річ…
Ти мене вислухаєш?
-Так. Пробую розібратися. -Гаразд.
Я була на твоєму місці, та як знаю, що тобі подобається,
то я це реалізую, бо тобі подобається,
я так мислю, а ти робиш усе так,
щоб зробити мене матеріалістичною.
-Я так відчув. -Гаразд.
Я казав: «Головне докладати зусиль».
-І я розумію… -Можеш не перебивати мене?
Я не хочу зараз бути тут. Просто хочу додому.
Я знаю, що ти зараз, дуже засмучена.
Певно, не хочеш, щоб я був поруч.
Це відстій,
але ти казала, що хочеш того, хто буде боротися.
Я борюся.
Просто знай, що я тебе кохаю.
ДО ВЕСІЛЬ 15 ДНІВ
-Привіт. -Привіт.
-Як ти?
-Радий знайомству. -Навзаєм.
-Радий знайомству. -Привіт!
ЛІДІЯ СТАРША, МАТІР ЛІДІЇ
Оскільки Лідія моя наречена, я трохи більше переживаю
через зустріч з її рідними,
бо я вважаю, що перші враження важливі,
а я хочу справити хороше враження.
Думаю: «Я хочу здатися їм дуже зрілим,
чи, може, супер милим?»
Зустріч з її мамою…
Просто: «Овва».
Якщо вона зможе прийняти мене й полюбити,
то, думаю, у нас усе вийде.
-Ти щасливий з Лідією? -Перепрошую?
-Ти щасливий з Лідією? -Так, пані.
Що ти думаєш про Лідію?
Коли я з Лідією, здається, ніби ми знову малі діти,
постійно пустуємо,
бігаємо по дому.
Так голосно, але й спокійно водночас.
Але ти знаєш про серйозну частину, так?
У кімнаті ми говорили про роботу. Ми говорили про наші сім'ї.
Говорили про наші відмінності, які ми,
і як добре доповнюємо одне одного.
Я запитала його: «Чи готовий ти розібратися з усіма викликами,
з якими ми стикнемося?
Ти готовий одружитися зі мною?»
Відповідь «так».
У всіх ролях життя, у шлюбі, у батьківстві…
-Діти. -Скільки в тебе дітей?
-Скільки в мене дітей? -Скільки хочеш?
-Три. Гадаю, три — це гарне число. -Мені подобається. Це число.
Двох й одного всиновити.
Він хоче всиновити одного. Я погодилася, але…
Запитаю це після першого дитя.
-Не варто так. -Я просто не…
Має бути як мінімум двоє.
Перша дитина тихенька.
-Ні, це не так. Це неправда. -А друга…
І друга. Ну, друга…
Мамо…
…така кучерява.
Вона точно дуже пристрасна.
Це все від неї.
У кімнаті,
як заходив, відразу розумів, чи є там Лідія.
Я почув голос і подумав: «Так. Це Лідія».
Я знаю.
Бо вона голосна.
Я просто так говорю.
Коли ми летіли сюди,
люди з кінця літака дивилися на нас.
Я такий…
Ми сміялися. Вона голосно сміється. І говорить голосно.
Це тому, що вона вчителька.
Я два роки вивчав іспанську.
Єдина іспанська фраза, яку ти знаєш?
Подобається, не подобається.
Подобається, не подобається. Гаразд.
Щось про хлопчика?
Коли будуть діти, хочеш, щоб були двомовні?
-Так, це важливо. -Ми вже це обговорювали.
Я сказала, що вдома вони розмовлятимуть лише іспанською.
Менше дискусій. Ти сказала, що так буде.
Так.
Ти дуже вимоглива. Коли вона чогось хоче і з нею…
-Я чув. -Не кажи йому це.
-Вона вимоглива. -Так.
Як вирішуєте суперечки?
-У Лідії ОКР. -Він… Ні!
Ну, це все від неї.
Вона така: «Ти не заховав зубну щітку».
-«Чому вона не в шухляді?» -Там є місце!
А не можна залишити її на столику…
Він відкрив зубну пасту й так залишив її.
Я не…
-Я не… -Ні.
-Так! -Ні.
Ти програєш битву, приятелю, на цей раз.
-Він залишає рушник на підлозі. -Ні, це не так.
Він його не підіймає!
Коли збираєшся на роботу, бігаєш по дому.
На кшталт: «Гей, я не…»
Я хочу тебе захистити,
та ти все одно тут програєш.
З Лідією добре, ми завжди знаходимо компроміс.
Він слухає.
Кажу: «Мені не подобається».
І він одразу намагається це виправити.
Він намагається зрозуміти, чому це мене турбує,
і я впевнена, що завжди підтримає мене.
І це одна з найважливіших речей.
І я не сприймаю це як належне.
Сповільнись. Маю перекласти.
Вона завжди шукала пригод.
Вона була тією людиною, яка творила найбільш емоційні речі?
-Пристрасна. -І пристрасна.
Так.
-Не плач. -Ні!
Вона вже тричі плакала.
-Люблю тебе. -Так тебе люблю.
Я знаю. Я теж тебе люблю. Ти моє все.
«Єдине, чого я хочу, щоб ви були щасливі».
Так цікаво спостерігати за вашим зв'язком,
як ви стаєте такими емоційними, Боже мій…
-Це добре. -Я до такого не звик.
Але, мабуть, я завжди хотів, щоб моя сім'я була такою.
-Що це було? -«Ми приймаємо тебе в нашу сім'ю».
Дякую.
Так, залишимо його.
-Можемо залишити? Сподобався? -Можемо. Так!
Та без повернення.
-Добре. -Не повертати.
Ні. Будь ласка.
-Добре. -Не повертати.
А коли у вас будуть діти, ми їдемо на 12-місячний круїз
до народження дитини,
не хочемо бути поряд з нею вагітною.
Уже пізно втікати?
Будьмо.
-Ласкаво прошу до моєї сім'ї. -Дякую.
Я завжди їду прямо з автостради до тата,
іншу дорогу я постійно забуваю.
Скільки він тут живе?
Напевно, років шість, якщо я не помиляюся.
Добре.
Минулий вечір мене дуже розлютив,
але в мене не було такого партнера, такого чоловіка, який сказав би:
«Я тебе не покину, навіть, якщо ти найгірша людина,
і я потім пошкодую про це». Я така: «Ти впевнений?»
Він буває таким мачо у певному сенсі,
та геть не вміє виражати своїх емоцій. Це так дивно.
Але ось це відчуття закоханості
й притягує мене до нього, змушує довіряти,
дає відчуття м'якості, що з'являється з нізвідки.
Ти колись відчував, що наче вічність ідеш по короткій доріжці?
Так. На зустрічі.
Це протилежність того,
чого ти очікуєш від такого мужнього, серйозного чоловіка.
-Привіт! -Привіт!
ЧЕЛСІ — СЕСТРА СТЕЙСІ
-Привіт! -Боже мій!
Як ви?
-Як ти? -Добре. Дякую.
-Радий знайомству. -Це взаємно.
-Радий знайомству. -Це мій тато, Дейл.
-Радий знайомству. -Навзаєм.
Пропоную випити й почати знайомитися ближче з Іззі.
Це так цікаво.
Стільки очікувань.
Це чудово.
О, так! Це все через заручини.
-О, так. -Перстень.
-Розкішний. -Дякую. Він такий блискучий.
-Який гарний. -Боже мій!
У неї найгарніший перстень.
Дуже гарний.
Ще на початку питав: «Який перстень ти хотіла б?»
Я така: «З великим каменем або багатьма маленькими».
-Ось так. -Ніхто не шокований відповіддю.
За вас. Ми дуже раді знайомству.
Вітаю.
-Вітаю! -Дякую!
-Ласкаво прошу до сім'ї. -Так!
-Дякую. -І нашого божевілля.
-Так! -Благослови тебе Бог.
Дякую.
Боже мій.
Як це виховувати трьох дівчат?
-Ще той головний біль. -Так?
Так, пам'ятаю одну поїздку.
Вони зібрали цілу валізу, де було лише взуття.
Ми їхали до Франції на два тижні!
-Але валіза була ось така велика. -Велика…
Приїхали до Ніцци, водій забрав її і каже:
«Що це?» Я такий: «Це взуття. Лише взуття».
-Тут? -Ні.
Ми поїхали до Франції. Сім'я поїхала до Франції.
Ти, певно…
Знаю, ти голодний. Несіть тарілки.
Сядемо на диван. Буде багато питань.
Може, це єдиний раз, коли ми можемо провести з тобою час,
поговоримо про весілля. Це велика справа.
Що у Стейсі такого, що ти на 100% упевнений,
що хочеш одружитися з нею?
Стейсі знала мене як свої п'ять пальців,
ще навіть не побачивши мене.
Усе, про що я думав, відчував, вона відразу все розуміла.
Така вона.
Тож ми дуже добре тебе знаємо.
І ти не приймаєш необдуманих рішень.
-Зовсім ні. -Ні в якому разі.
І ви зараз говорите про весілля. То як ти знаєш, що готова до цього?
Знаю його, розумію, що він той самий.
Ви колись чули, щоб я казала, що хочу заміж? Ні.
Це взагалі шокувало нас, що ти заручена.
Гадаєш, вам ще є що важливе обговорити…
до весілля?
Щось, про що ти не говорив, а вона може дізнатися?
У тебе є якісь секрети від нас?
-Ні. -Справді…
-Маєш таємну родину? -Ні.
-Він лише отримав паспорт. -У тебе не було його?
Так. Ми не мали фінансових можливостей багато подорожувати.
Тож тепер я до цього готовий.
Я хочу зробити миле,
романтичне фото перед Ейфелевою вежею.
-Боже… -Зроби це.
Він не був у Нью-Йорку. Ніде не був.
Нью-Йорк і Каліфорнія — два штати,
які я хотів відвідати, але не виходило.
Ти казав, що не подорожував,
бо не мав достатньо фінансів.
Десь близько 30 років люди задумуються про свою кар'єру.
Гадаєш, ти на правильному кар'єрному шляху?
Бо для Стейсі подорожі дуже важливі.
Може, вона цього не каже, але подорожує частіше, ніж більшість моїх знайомих.
І це явно не дешево. Тож…
-Ні, так. -Чим ти… Не знаю, ким ти працюєш.
-Займався продажами. -Добре.
Я покинув це. Подумав:
«Цього року хочу кращого балансу між роботою і життям.
Будь трохи більшим егоїстом, подорожуй».
І все таке. Набридло вже працювати, як раб.
Я нічого не знаю про страхування, але друг порекомендував.
Каже: «Маєш хороший досвід у продажах».
Робив це дев'ять років.
Він такий: «Ходи зі мною в це агентство».
Я поїхав на тиждень, мав відпустку у Колорадо. Повернувся.
Я попрацював кілька днів і пішов на шоу.
-То ти досі працюєш? -Так.
-Вони підтримали мене. -Це важливо.
-Це важка робота. -Ось чому я…
…чи маєш роботу, машину.
У кімнатах ми говорили про все.
Про життєві цілі, сімейні цінності, дітей.
Що ти думаєш про дітей?
Ми на одній хвилі з нею.
Якщо будуть, чудово. Якщо ні, я теж не проти.
Чи помітила ти щось таке, з чим тобі важко змиритися,
бо не було такого, коли була самотньою?
Так.
-Хочеш детальніше розповісти? -Так. Викладай.
Його дім. Не думала, що там буде Ritz.
Я така: «Він живе сам. Це ж хлопець».
Але коли ти живеш зі мною,
то маєш хоча б тарілки, келихи.
У мене пластикові тарілки та миски, а не скляні.
У мене одноразові виделки й ложки.
У тебе були пластикові виделки, і я не знаю як зараз…
Як ви з цим справляєтеся?
Ти сидиш там і кажеш: «Я до цього не звикла».
Ти кажеш: «Я так живу щодня».
-Усе пройшло не так добре. -Так. Тож, що…
Ми обоє відчували, що нас не розуміють.
-Так. -Так.
Він казав: «Ти така матеріалістична».
А я така: «Хіба не хочеш вразити
й принести щось не зроблене з паперу?»
-Так. -Як пропрацьовуєте?
Це був один з найкращих днів зі Стейсі.
Я не можу з цим погодитися.
Окрім сварки.
Вона засмутилася. Вийшла з дому.
Я вийшов до неї. Ми сіли в авто.
Узяла за руку. Ми пішли додому. Вона така: «Хочеш поговорити?
Обговоримо це, виправимо».
І ми відразу все виправили разом.
Вона готувала.
-Вимкнули світло. -Вірите в це?
-Ні, я не вірю. -Я приготувала вечерю!
Була північ. Я подумала: «Приготуймо щось».
Я була вражена собою.
Думаю, все зводиться до першої великої сварки,
коли з'являється страх, і ти думаєш: «Він мене покине».
Коли хтось повертається і каже:
«Кепсько вийшло, може, не зараз помиримося, а пізніше,
та навіть якщо ми не розуміємо одне одного,
я все одно буду тут, не покину тебе».
Тож вам відчуття безпеки дає те,
що, попри все, ви не кидаєте одне одного.
Так.
Думаю, ми обоє це сказали ще на початку,
коли мова йшла про шлюб. Це серйозно.
Це дуже серйозно.
Причина, чому досі не заміжня у тому,
що я ще не знаходила такого чоловіка.
Щоб був пристрасним, щоб боровся. Коли скажу, що все пішло шкереберть,
щоб знала, що буде далі, бо я вже набачилася достатньо.
-Я знаю. -Я знаю.
Вибач, це емоційна тема для нас.
Так.
Тож, це наче…
Ти маєш знати, що відбувається,
і розуміти, що далі буде все краще.
Мені потрібен хтось рішучий,
наполегливий боєць, який…
-Який не покине тебе. -Так.
Щодня переконуюся, що він такий.
Це мене радує, хоча я й плачу. Я така…
Я ніколи в житті не плакала. Я не плаксійка. Я така: «Боже мій!»
У всіх стосунках, які були у Стейсі в минулому,
я не бачив, щоб вона була з кимось емоційно й фізично близькою.
Тому я вважаю, що Іззі таки приносить їй щастя.
Хочеш поговорити?
Але врешті-решт Стейсі любить ресторани, подорожі.
Гарні речі. Усе просто.
О, Боже…
Це не означає, що він має заробляти газильйони,
але й рахунок навпіл у ресторані не мають ділити.
Вона варта того, щоб про неї так дбали.
Можеш сказати: «Я житиму з ним, бо люблю його»,
та це триватиме, поки можеш оплатити рахунок.
Гаразд. То що ви думаєте про це все?
-Стільки всього. -Так. Я згоден.
Я розумію те, що любов сліпа.
Але любов має їсти.
Любов повинна мати дах.
Іноді любов хоче полетіти першим класом. Вона…
Я люблю її до смерті, але вона хоче,
тобто ви обоє, бачу, хочете подорожувати й все таке.
Отже, гадаю…
Яким уявляєш себе через кілька років?
Що ти… Ти знаєш, чого хочеш зараз.
Так, я думаю, що…
Через те, що я знайшов нову роботу,
кар'єрну можливість, я трохи хвилююся, адже я новачок.
-Але з фінансової точки, хіба небо межа. -Так.
Знаєте, ти отримуєш те, що вкладаєш, і тому я такий радий.
-Я новачок. -Вірю.
Але я в захваті, бо зможу це все робити.
А раніше не міг такого дозволити.
-Звісно. -Розумієте?
У мене є заощадження.
Я дуже розумно розпоряджаюся грошима.
Так. Я не намагаюся зосередитися на грошах.
-Так. -Але…
Їй точно потрібна допомога чи підтримка.
У неї є будинок, на який вона пахала, й усе інше.
Ми говорили про це, як були в неї.
Так.
Вона сказала: «Це буде наше місце.
Типу, знаєш, якщо кондиціонер зламається, ти захочеш…
Зможеш дати мені 20 тисяч, щоб замінити цю штуку?»
-Особливо в тому домі. -Саме так.
Знаєш, я думаю… Гадаю, це твій обов'язок тим займатися.
Але якщо не вдасться, і мені доведеться все робити…
Я не хвилююся, не відчуваю,
що не матиму змогу їй це забезпечити,
але й знаю, що мене не осудять, якщо не зможу.
Чесно кажучи, я в захваті понад усе.
-Здається, вона щаслива. -Так.
Це все дуже складно за такий короткий період, але все вийде.
Я дуже оптимістичний. Гадаю, ти таки маєш голову на плечах.
Я бачу, що експеримент пішов їй на користь.
І я бачу, що це станеться через місяць чи через рік,
але ви самі наче кажете: «Чого ми чекаємо?»
У моєму житті зараз усе стає на свої місця.
Те, що вона знає, чого хоче,
і привабило мене у Стейсі.
13 ДНІВ ДО ВЕСІЛЬ
-Я в захваті! -Я радий усіх побачити.
Побачимо, що буде після кількох випитих стопок…
-«Добре, виродки. Як ви?» -Не хочу наврочити.
-Привіт. -Що ж, привіт, друзі!
Як справи?
-Ти така розслаблена! -Як ти?
МІРІАМ І МАРІС
Марісіто!
-Привіт. -Міріам!
КАРТЕР, З КІМНАТ
Моє серце наповнене щастям.
-Чудовий вигляд, мала. Поглянь на себе. -Я знаю. Вони…
Я заберу все м'ясо. Люблю м'ясо.
Я досі шокований через Джей Пі й Тейлор.
-Вони розійшлися занадто рано. -Ні.
-Ти так не думаєш? -Ні.
Відчуваю,
вона не дала йому шансу. Їй просто набридло, що Джей Пі мовчить.
Це стосунки, друже.
Може, не вміє говорити про почуття.
Чуваче. Якби в мене була дочка,
я б хотів, щоб вона вийшла за такого.
-Та ну. -Так. Він для мене як Капітан Америка.
ДЖОНІ, З КІМНАТ
Джоні тут! Боже мій!
Знаєш, хто це?
-Не знаю. -Твоя подруга, Джоні.
-Боже мій! Як ти? -Треба вітатися?
-Я нічого не робитиму. -Ти прийшла!
Усе так складно.
-Я розумію. -Ти така ввічлива.
Я присяду. Можна мені випити? Так. Вибирай отруту. Буквально.
Джоні така кумедна.
Вона така кумедна.
Увесь час у вітальні ми привітні одна до одної.
Ми говоримо, жартуємо, гарно проводимо час.
А потім я склала все до купи,
виявилося, що ми розмовляли з однією людиною.
Я почувалася жахливо.
Я співчувала їй.
Мені було сумно,
коли я знала, що Іззі обирає мене й просить стати його дівчиною.
Мені було так шкода її, а коли вона дізналася,
почала ходити й поливати мене брудом перед усіма.
Це мене просто бісить.
КРІС, 27 РОКІВ
-Чекайте, це Джош? -Ого.
Ні, це Кріс.
-Як справи? Який сюрприз. -Гей. Як ти?
-Знали, що ми офіційно разом? -Наскільки?
-Зустрічаємося. -Сплять разом.
Боже мій!
Отже, Кріс — мій хлопець.
Після того, як ми з Крісом покінчили у кімнатах,
ми зустрілися в аеропорту,
і мені здалося тоді, що наш зв'язок так і не зник.
ДЖОНІ, 30 РОКІВ
Він, мабуть, найкраща людина в моєму житті.
Він просто…
Він така хороша людина,
що я щодня думаю: «Хочу бути такою, як він».
Моя мама познайомилася з ним і сказала: «Це твій найкращий хлопець».
За п'ять хвилин.
Тож ось такий Кріс,
і я вдячна, що він…
дав мені ще один шанс.
-Привіт, Крісе. -Привіт.
Радий знайомству.
Побачити вживу вас.
Боже, здається, стільки всього сталося за останні два з половиною тижні.
Джоні, молодець, схопила найгарнішого.
-Дякую. -Так.
Ти ідіот.
Чому всі такі нарядні?
Краще бути нарядною, ніж одягнутися дуже просто.
Знаєш, що сталося?
На ньому був костюм, але він порвав штани звідси й до сюди.
Він так був одягнений, коли робив пропозицію.
Гаразд, зробімо це.
-Угору! -Угору!
-До низу! -До низу!
-До центру! -До центру!
-І вип'ємо! -І вип'ємо!
Розпочнемо вечірку, крихітко!
Гей, ви тепер зустрічаєтеся?
Так.
Просто змусила його зустрічатися зі мною.
І як це все сталося?
Не пам'ятаю обставин, що призвели до цього…
Він порвав зі мною.
-Чудово. -Класика.
Ніби це було небезпідставно.
-Будьмо. -Я буваю токсичним.
Ми розійшлися, а потім зустрілися в аеропорту.
Ви впізнали одне одного?
Майже відразу. Якось так.
Я лежала, намагалася подрімати,
він говорив телефоном з татом,
а потім пішов геть.
Я подумала: «Чорт, я за ним сумую».
Він підійшов і стиснув мені руку, і тоді зрозуміла:
«Я закохана в цю людину».
В аеропорту.
А він молодець, так?
Сьогодні вранці Стейсі жартувала зі мною, казала,
що хотіла б нагидити у печиво. Вона їх приготувала.
Щоб потім подати їх Джоні. Я подумала: «О, Боже мій!»
-Боже. -Я знаю.
Я не думала, що в них там аж так усе.
Радий тебе бачити.
Ти щасливий зі Стейсі, а я з Крісом.
Я радий, що прийняв правильне рішення.
Я чув про тебе багато підозрілих речей.
Те, що ти говорила, виявилося,
не мені одному ти таке казала.
-Тож ти засмучений, що я… -Ні, не засмучений…
Ти розчарувала Кріса. Зрозуміло.
Ти йому подобалася. Але хотіла бути зі мною. Розумію.
І коли ти подзвонила Крісу, сказала, щоб він повернувся і побачився…
А яке це має значення?
Ні, для мене це не має значення. Мені важливо те,
що ти сказала йому одне, а мені — протилежне.
Я можу піти з Крісом і знаю, яким буде наше життя.
І я знаю, як він би ставився до мене. Але я не закохувалася в нього.
Цікаво, чи я…
повторила б таке з Іззі.
Мені подобаються емоційно недоступні люди.
Ти готова до зміни?
Так. Тому я тут.
-Я казала вам те саме. -Тож…
Ні, не правда.
Ти сказала Крісу, що пішла зі мною,
бо тобі подобається зустрічатися з авантюрними, спонтанними хлопцями.
І що я якраз був таким.
-Правда. -Казала, не підеш з Крісом.
Бо розуміла, що не будеш кохати його.
-Власне… -І ти подзвонила…
Дозволь закінчити. Я потім тебе вислухаю.
Ти у Кріса була номер один, він був дуже спантеличений.
Я мовив: «Ось що вона говорила про тебе»,
а він такий: «Якого біса? Вона мені так про тебе казала».
Коли я можу говорити?
-Ти довго говориш. -Справедливо.
-Можу почати? -Так.
Дякую.
Насправді ти все точно сказав.
Я говорила: «З Крісом бачу чітке майбутнє.
З Іззі в мене міцний емоційний зв'язок».
Тож коли ти порвав зі мною, я по-іншому подивилася на ці стосунки
й повторила схему. Ти був моїм номером один.
Тож, мені було дуже боляче…
Але я не був твоїм єдиним номером один.
-Тож знову… -Та ні…
Гей, ти можеш послухати мене швидко?
Увесь час, поки були у кімнатах, коли зустрічалися,
у мене був єдиний номер один.
Тому я намагаюся загладити провину перед Крісом за те,
що він був номером два.
Зрештою, ти мав рацію.
Ти не моя людина. Я не твоя людина. Думаю, ми емоційно нестабільні.
Якщо я можу дати тобі пораду…
-Не потрібно. -За сценарієм…
Тобі все ж потрібно. Бо не лише я такий.
Усі думають, що ти якась підозріла.
-Гаразд. -Чесно, наче…
Дякую.
Це не для того, щоб образити тебе.
Це просто… У якийсь момент я був емоційно прив'язаний до тебе,
я дуже радий, що все змінилося.
Не через наш зв'язок. А через усе те, що я почув.
Ти взагалі розумієш, що кажеш?
-Розумію. -Тобто річ не в мені.
Це пов'язано з розмовами.
Тому що я не така людина…
То хто ти? Бо саме в цьому полягає експеримент.
Я намагаюся сказати, та ти не слухаєш.
Як це я тебе не слухаю? Я все про тебе почув.
Дідько, бо я не підозріла.
Думаєш, я зустрічалася б тоді із наймилішим хлопцем?
Ти не знаєш моєї історії, це ви всі підозрілі.
З мене годі. Ти навіть не слухаєш мене.
Щасти тобі.
Щасти тобі, бро.
Ось що трапляється, коли грузнеш у своїй ж брехні.
Усе пройшло просто жахливо.
-Він сказав, що я тут найпідозріліша. -Що?
Він назвав мене шматком лайна.
…що він відчуває…
Ну…
Ніхто ж так не думає?
Ніхто тут так не думає, крім нього.
Усе гаразд?
Він вважає, що я тебе не заслуговую. Ось що він мені казав.
Гей, Стейс.
Що?
Ходи.
Маячня якась. Він не знає, що в нас з тобою.
Найбільше було боляче, коли казав:
«Я знаю, який він чудовий, а ти шматок лайна».
Це не так. І ти це знаєш.
Не слухай того, хто хоче тебе скривдити.
А ще казав…
Казав, що ви говорили про мене, й обоє вирішили,
що я жахлива людина.
Думаєш, я б сидів тут, якби так вирішив?
-Мабуть, ні. -Він просто вигадує це все.
Боже, я його ненавиджу.
Я закохався в тебе. Ти не погана.
Важливі люди не вважають тебе поганою. Розумієш?
Неважливі люди можуть мати свою думку, але яка різниця?
Добре?
Я так тебе люблю.
-Усе гаразд? -Так, добре.
Я підловив її на її ж брехні…
На якій саме?
Я такий: «Дівко, ти така підозріла».
-Чорт, я її ображав. -Що вона сказала?
Вона така: «Це ви всі підозрілі».
-І я просто розлютився. -А чому це всі підозрілі?
Саме це я й хотів сказати. На кшталт: «Де логіка?»
Та мені начхати на її логіку.
І я дуже вдячний, що маю тебе й наші стосунки, маленька.
Мабуть, я буквально про це думаю.
-Я так тебе люблю. -Я теж.
І я радий, що ми можемо обговорювати все.
-Гей, ти такий схвильований. -Боже.
Ні, я не схвильований. Просто роздратований.
Але ж вона нічого не сказала, то чого ти сердитий?
Я просто не люблю, коли мені брешуть.
І про що ж вона брехала?
Що я підозрілий.
-Це все? -Так.
Це пов'язано зі мною? Про що вона?
Ні, ти тут ні до чого. Я більше захищав себе
й своїх друзів.
-Того, з ким вона зараз сидить… -Саме так.
-Байдуже. -Це загублена душа. Помолися за неї.
Мені на неї начхати. Я просто…
Гадаю, після того, як я тут побув, і побачив усіх…
-Ну, не порівнюй мене з тим хаосом. -Ні…
Не кажи: «Я вдячний за тебе, бо це божевілля».
Ні, усе не так.
Я радий, що ми на одній хвилі у всьому, що відбувається.
-Усе пройшло добре? -Так. Добре.
Ви всі такі спокійні тут.
Гей! Нам потрібен Уче!
-Чорт забирай! -Гей.
-Як справи, друже? -Як ти, брате?
Як справи?
Я вперше бачу Уче після того, що сталося з Алією.
Я пам'ятаю… У мене колись були почуття до цієї людини.
У нас є печиво, соуси й все таке, бро.
Гаразд. Лідіє. Хочеш поговорити?
Не зовсім, але якщо мушу…
Ти не мусиш.
Авжеж. Ходи поговоримо.
Мені треба випити.
Гадаю, цілком можливо, що Лідія прийшла на цей експеримент
з хибними намірами,
і я хочу розібратися з цим.
Мені потрібне пояснення.
Коли ми вперше зустрілися,
я думаю, що між нами відразу з'явилася іскра,
миттєвий потяг, миттєвий зв'язок між нами.
Гадаю, той факт, що я відчував себе бажаним, потрібним тобі,
зблизив мене з тобою.
У тебе багато якостей, що мені подобалися.
«Вона розумна. Амбітна. Турботлива».
Ти дізналася мій улюблений колір,
а потім одягла синю сукню.
Дізналася мій улюблений напій,
наступного тижня надіслала пляшку.
Я бачив, як ти щодня докладала зусиль у ці деталі.
І це те, що мені в тобі подобалося.
Боже.
Гадаю, нам обом треба бути чесними, розумієш?
-Ніякої брехні, драми, дурниць. -Я і не брешу.
Я не казав такого.
Пам'ятаєш нашу першу суперечку, коли…
ти була не зовсім чесною зі мною, так?
-І… -Ти теж не був чесним зі мною.
Якраз в ту мить був чесним, бо відкрився тобі повністю.
Натомість ти збрехала мені.
-Чесні дії… -Не правда.
Я не намагаюся сперечатися. Просто висловлюю тобі свою точку зору.
Так, але твоя точка… Я ж тобі кажу, що не брехала.
Якщо ти була чесною, чому я тоді засмутився? Поясни.
Що мене засмутило?
Я не буду переповідати наш минулий досвід…
Я намагаюся сказати тобі, Лідіє, що я не хочу сваритися через…
Але ти підвищуєш голос.
Але що сталося… Гаразд, я поясню.
Ти… Ти мене запитала дещо. Я був чесним з тобою і сказав…
-«Чому ти запитала це?» -Через деякий час
-Це було не відразу. -Але я розповів правду.
А потім я спитав, що змусило тебе поставити це питання,
і ти збрехала.
Ти сказала: «Ой, я просто відчула й…»
-Так і було. Я… -Ти рилася в моїх речах.
Не рилася у твоїх речах. Я відкрила шухляду.
-Ти збрехала про це. -Слухай.
-Слухай, Уче. -Ти мені не сказала.
-Лідіє, чекай. -Ні.
-Слухай. -Ти не казала: «Уче…»
Ти не говоритимеш так зі мною. Слухай.
-Слухай… -«Так узнала». Ти брехала…
-Урешті-решт… -Ти не була чесною…
Зрештою, ми не повинні бути разом, чи не так?
Я хочу закінчити. Я ж іще не все розповів.
Не хочу говорити.
-Ти нарцис. -Дозволь закінчити.
Дозволь закінчити.
-Будь ласка. -Мені байдуже.
Мілтоне, йди сюди. Де ти, у біса, був?
Не можна сходити в туалет?
Ну, твоя жінка зараз там говорить і свариться з Уче.
-Привіт, народ. -Мілтоне. Як справи?
Як справи?
-Я шукала тебе. Де ти був? -Я ходив у туалет помочитися.
Дякую за пояснення.
Ти не проти, якщо ми з Лідією поспілкуємося наодинці й…
Ви можете,
але в нас із Лідією є плани через десять хвилин.
-Я закінчу розмову. -Добре, буду надворі.
-Дякую. -Бувай.
По суті…
Уче, у чому справа…
Я трохи пришвидшу процес. Бо в тебе плани через десять хвилин
чи що там таке.
Коли ми знову почали спілкуватися з тобою, я отримав повідомлення від дівчат,
за якими слідкую в інстаграмі,
що ти дивишся їхні історії.
Що?
Вони прислали мені скріншоти твого профілю і сказали:
«Ця дівчина кілька тижнів дивиться мої історії».
-Ти дивишся їхні історії. -Не знаю. Може, це…
Не знаю алгоритму інстаграму.
Ми ж обіцяли не обманювати.
-Ти переглядала… -Не брешу.
-Ти обирала дівчат. -Навіщо мені це робити?
Чому мені стільки людей пише, що ти сталкериш їхні профілі,
від чого їм незручно?
-До того ж… Зачекай. Лідіє. -Ти забув, як усе було?
Й одного дня ти під'їхала до мого будинку…
-Ти сфотографувала його. -Ні.
І надіслала мені. Написала «Я тебе бачу».
Я проходила повз. Ми ж говорили про це.
Не вдавай, що в тебе нікого не було.
-Ця розмова йде в нікуди. -Я говорю про свої відчуття.
Справді? Скріншоти?
Чорт, це смішно.
Він знає, що між нами сталося насправді.
Він знає.
Але він цього не скаже.
Хочеш, щоб я розповіла, що сталося?
Мені розповісти про секстинг?
Переспав з іншою, коли зустрічався зі мною,
а потім ще насмілився засуджувати Алію, коли вона розповіла йому про своє минуле.
-Мені більше нічого сказати. -Дозволь…
-Хочу сказати дещо наостанок. -Ні.
Після цього?
-Ти мене максимально розчарував, Уче. -Наостанок скажу.
Я дуже розчарована.
-Думала, ти чудовий… -Але ж я показав…
-Це лайно? -Я просто показав!
-Я не розбиратимуся з цим. -Я ж просто показав.
-Ти знову втечеш? -Так!
І повір, ти зараз бачиш моє обличчя востаннє!
-Ти не вмієш розмовляти. -Геть з моїх очей!
-У цьому проблема. -Ти зарозумілий!
Я не збираюся це вислуховувати! За собою слідкуй!
Це ж не я сталкерив інстаграми інших людей.
-Мілтоне! -Лідіє.
Де Мілтон?
Мілтоне! З мене годі.
Якщо ми з Мілтоном упораємося з цим, то зможемо пройти й усе інше.
Відійдемо від неї. Я хочу поговорити з тобою.
ДАЛІ БУДЕ
Змушуєш мене відчувати, що я тобі не підходжу.
-Ти постійно насторожі. -Гадаю, ти обманювала.
Я хіба щось винна? Я тобі не довіряю.
Тобто я… Я робила помилки.
Ти паскудна людина.
Глибоко всередині я думаю:
«Чи справді ця жінка підходить моєму сину?»
Боже.
Мені цікаво, що зацікавило
тридцятирічну жінку у 24-річному хлопці.
Це все несправжнє.
Лідія планувала бути тут зі мною.
Це не доля.
Вона планувала, щоб ми обидва були тут, бо не могла мене відпустити.
Мілтоне!
Я люблю Іззі. Він неймовірний. Найкраща людина, яку я колись зустрічала.
Або пан, або пропав. Ми боротимемося одне за одного.
Я люблю тебе.
Я теж тебе люблю.
Ми хотіли знайти кохання. Я хотіла знайти свого чоловіка.
І знаєш що? Я таки знайшла.
Я люблю Іззі. Вірю, що одружуся з ним.
Любити Стейсі досить не просто,
та я хочу бути лише з нею.
Як це має бути твоїм, так і буде.
Це моя дівчинка. Кохаю її.
Боже мій!
Так, я наречена!
Сподіваюся, він готовий.
Зі мною чоловік моєї мрії,
але раптом він думає, що мене забагато для нього.
Ти якийсь знервований.
У нас з Лідією є компроміс.
А ти точно все продумав?
Я маю прийняти найважливіше рішення у своєму житті, мені страшно.
Я хочу піти звідси зі Стейсі, своєю дружиною, та обручкою на пальці.
Настав час вирішити, чи любов сліпа.
-Я хочу, щоб мене любили так, як я люблю. -Боже.
Я прийшла сюди з надією знайти того, хто полюбить мене такою, якою я є.
Що я роблю не так?
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник