Jo, zaber mi podpaží.
Ještě že to necítíte, ale jen vidíte.
Přestaň!
Vysedávání na terase bude náš večerní rituál.
Sedneme si a povídáme si tam o našem dni.
Přemítáme.
Vyčistíme vzduch a máš v záběru kondomy.
Jsem klikař.
Nemluvím. Můžeš mluvit.
Co si bereš na sebe?
Šortky?
- Co si mám vzít? - Ty černé.
Černé?
Jo, já si beru černou.
- Nechci ladit. - Ano. Já chci ladit.
Ne, to dělat nebudu.
Proč ne?
- Proč musíme ladit? - Protože jsem tvoje budoucí žena!
Není mi 12.
Tady.
- Nevezmu si je. - Ale vezmeš.
- Proč musím mít černou? - Mám ji taky.
- Já chci svoje šedé. - Ne, vezmeš si tyhle.
Chci ty šedé a růžové tričko.
Vezmeš si tohle. Ano.
Vezmu si šedé a růžovou košili.
Vezmeš si tyhle? Por favor?
Por favor?
- Obleč se. No tak. - Ne.
Přestaň! Fajn.
A co moje oblečení?
Máš tam plavky.
Umím být trochu paličatá,
ale hlavně se bavíme.
Smějeme se. Až budu muset mluvit vážně, udělám to.
Ne! Co to děláš?
Ale je mnohem jednodušší být sami sebou.
Nechal sis plavky venku.
Neberu si je.
Proč? Já ti je vybrala.
Ne! Tyhle ne!
Vypadají skvěle.
- Co můj zadek? - Vezmeš si tohle?
Por favor.
Pěkně prosím.
- Ne. - Pěkně prosím.
- Ne. - Por favor.
K růžovému tričku to nejde.
Ano. Všechno jde k růžovému tričku.
Ne. Vidíš, už jsi stará.
Už nemáš přehled, co se nosí.
LÁSKA JE SLEPÁ
- Ahoj. - Jak se máš?
- Vítejte. - Děkujeme.
Už jste někdy řídili něco takového?
- Já asi jednou. - Hodně štěstí.
- Díky! - Tak jo.
Zelené tlačítko.
A můžete jet.
- Jasný? - Jasný.
- Díky. - Díky.
- Ano? - Tak jo, jdeme na to.
Těším se na prohlídku Mexika a zábavu s Taylor.
Vím, že není tolik na dobrodružství jako já, ale prý to zkusí.
Uvidíme, jestli dneska najde odvahu.
Panebože.
Ne. Nezastavuj pořád. Radši zkus jet dál.
- Kolečko? - Ne.
Připadá mi to rychlé.
- V pohodě? - Ne.
Panebože.
Možná zpomalit? Je to španělsky.
Páni, to je paráda.
Příště můžeme jet rychleji.
Rychlost mi vyhovovala.
Jinak to byla zábava. První společné dobrodružství.
To nám prospělo.
- Vypadnout? - Vypadnout a něco dělat.
Příště můžu řídit já.
Jak se cítíš?
Zpoceně.
Já taky, ale ohledně všeho?
Je mi dobře.
- Prostě dobře? - Jo.
Běží ti něco hlavou?
Že bys měla víc ukazovat pihy.
- Seš pako. - Líbí se mi.
- Dneska jsou venku. - Já vím.
To je vše?
Seš pako.
Jenom si říkám,
že sem byl v buňkách možná uvolněnější proto,
že jsem mluvil na zeď.
- Teď mluvíš s obličejem. - Jo.
- Člověkem. - S hezkým.
Neobviňuj se, ale…
- Ale je to moje vina. - Ale…
Už jsi přece s někým chodil.
- Ano? - Jo.
Není to o tom, že bys to neznal.
Jen říkám.
Sice jsme se poznali naslepo, ale já jsem pořád jen člověk.
Jo.
Baf!
Snad se vrátíme do Houstonu,
a budeme na tom pracovat
a uvidíme, jak nám půjde společné bydlení
a snad se z nás stane silnější pár.
- Strach? - Že prostě odejdeš.
Ale já prostě neodejdu.
Dám tomu trochu víc času. Uvidíme, jestli se to změní.
Nevzdávej to se mnou.
Pokusím se.
- Natrhneš mi zadek. - To spíš ty mně.
Nehrála jsem asi od 13 let
a už jsi asi viděl, že nemám nejlepší koordinaci.
Sakra. Tohle bude těžký.
Jo, taťko.
Tak jo.
Pravou, nebo levou?
- Jsem levák. - Skvěle.
Takže od tebe to neodkoukám.
- Já to prostě zkusím. - Čím víc o tom přemýšlíš…
Kde mám držet hůl?
- Fakt nevím. - U kořene.
Cokoli je ti pohodlné.
Úplně všechno.
Dobrá rána.
Zůstaň! Ne!
Máme koule u sebe.
Co to znamená?
Naše koule jsou vedle sebe.
Myslím, že jsi mi dal moc vysoký klacek.
Mám ti dát menší?
Mám radši větší.
- Bum! - Dobrý.
- Tak jo. - Dobrá práce.
A padá mi oblečení.
Z řečí o velkých klaccích mi padá oblečení.
Takže když mluvíme o…
Velkých klaccích?
Co říkáš na…
Tvůj klacek?
Na můj klacek?
Je dobrej. Je v pohodě.
Teď jsem se vším spokojenej.
Musím říct, že jsem čekala, že budeš víc dominantní.
Protože ty jsi takový macho…
Jo, ale taky se umím stydět.
V ložnici?
S tebou jo. Nevím, prostě jsou tam i emoce.
Není to jen na jednu noc. Prostě vím, jak moc tě miluju.
Takhle jsem se s nikým dlouho necítil.
- Jsem zamilovaná a chci se podělit… - Jo, zlato.
Já miluju tebe.
Jsem úplně otevřená,
což pro mě znamená i tu fyzickou stránku.
Chci, aby to bylo něco zábavného, dobrodružného a spontánního.
A chceš mě chytit, dotknout se mě, ohnout mě, dělat cokoliv. Do toho.
Cítím s tebou spojení fyzické i sexuální…
Jo, já taky. To přijde, až…
- Z té konverzace se potíš. - To ne,
jen stojím na slunci.
Možná je to mnou.
Jo, potím se z tebe.
- Ach, taťko. - Ne…
Pití? Jedno pro tebe mám.
- Udělala jsem čerstvé z Cantiny. - Miluju tě.
Já tebe taky.
Chceš ochutnat?
Ne.
Není to špatné, ale teplé by to bylo lepší.
Jo. Byl jsi moc dlouho ve sprše.
- Tohle je pěkný výhled. - Kéž bychom viděli víc hvězd.
Víš, proč je moc nevidíme?
Znečištění.
Chodila jsi na astronomii?
Ne, vzala jsem si meteorologii.
Meteorologie? Je to tak za 2 000?
Ne. 3 000.
Za 2 000 jsem neměla nic.
- Proč? - Jsem moc chytrá.
Jsi vtipnější, než jsem myslel.
Vážně? Jsem k popukání. Jasný?
- To bych neřekl. - Jsem k popukání.
Trochu tlačíš na pilu.
Netlačím, jsem k popukání.
Nemůžeš mi tu šéfovat. Takhle to nefunguje.
- Panovačná můžeš být jen ty? - Nejsem panovačná.
Já si jen stojím za svým. V tom je velký rozdíl.
Ne, jsi panovačná.
Tak jo. Trochu.
Můžeme jít?
Půjdeme do postele.
Promiň.
Kovboji, odvez mě pryč.
Tati.
Panebože. Ale to bylo super.
Takže tě miluju. Teď jdeme spát.
- Miluju tě. - Ukaž.
Miluju tě. A chci jít spát.
Jak se ti líbil dnešek?
Byla to zábava.
- Ano? - Jo.
A co tobě?
Myslím, že nejsme tam, kde bychom měli být.
Protože ses nepřenesla přes tu trapnou část.
Je to pořád trapné.
Protože ses na to upnula a nechceš to nechat plavat.
Myslím, že ses přes to nepřenesla.
Možná ne.
Necháme to u toho.
Celou dobu to mám nahnuté.
Naše citové spojení není tam, kde by mělo být,
tak to vidím já.
Já vím a ty se neměníš.
No, dnešek to nezlepšil.
Jo, protože se neměníš.
Prostě ses upnula na to, že je to trapné.
- Tak se cítím. - Takže to trapné prostě je.
Tak se cítím tři dny.
- Nedokážu změnit tvůj názor. - To po tobě nechci.
Snažím se! Snažím se změnit tvůj názor.
Je to pořád ta stejná konverzace.
Protože neměníš svůj názor.
Já jsem se každý den snažil.
Vím, že se snažíš.
Prostě to nefunguje.
Mrzí mě, že bylo první setkání trapné.
Musíme překonat první trapný den.
- Tam to celé začalo. - Ne.
Já ale půjdu dál, ale i první noc tady byla trapná.
- Protože jsi… - Druhý den byl trapný.
- Třetí den neumíme komunikovat. - První…
Čtvrtý den nebudeme schopni komunikovat.
První den už byl trapný, protože jsi…
Kašli na první den a setkání, JP!
- Jdeme dál! - Tam to všechno začalo.
- Nebo ne? - Ne.
Začalo to tím, když jsme to tady nedokázali překonat.
- Tys to nedokázala překonat. - A tys byl furt mimo.
A nemluvíš. Tohle je poprvé, co se mnou mluvíš.
Měli jsme jenom první setkání a pak jsme přijeli sem.
Nebo ne?
Tak co se od buněk změnilo?
Já chápu, že ses snažila nějak vypadat…
a chtěla jsi být krásná,
ale kdybych tě poprvé uviděl takhle,
bez líčení, tak by to bylo lepší.
Takže jsi se mnou komunikoval jinak kvůli tomu, jak jsem vypadala?
Nepřipadala jsi mi pravá.
Takže proto ta komunikace nefunguje.
- Tam to začalo. - Nejsem pravá.
Zajímavé.
Měla jsi…
tunu make-upu, falešné řasy.
Jsem upřímný. Mrzí mě, že se to neposlouchá lehce.
Nevěděl jsi, jak vypadám.
- Dávala jsi na odiv falešné věci. - Oblékla jsem se a nalíčila.
Hodně make-upu. Měl jsem make-up po celém saku.
JP, já asi… Mám pocit, že mi to pro dnešek stačí.
- Ne. - Pauza, pojď sem.
- Ne. - Nechtěl jsem…
Ne.
Ani jsi nevěděl, jak vypadám. Dobře?
Chtěla jsem při prvním setkání vypadat co nejlépe.
Ženy se líčí, protože se chtějí cítit hezky.
Spousta holek a žen to dělá.
Když jsem tě poprvé uviděl a měla jsi tohle všechno na sobě,
říkal jsem si, jestli tohle děláš každý den?
„Musím se s tím naučit žít?“
Jako když si nasadíš masku.
Máš na tváři úplně jiný obličej
a já jsem si říkal,
že tohle já přece nechci.
- Chci tuhle tvář. - Tu tvář jsi neznal.
- Ale teď už ano. - Dobře.
Jednou jsem před tebou byla nalíčená, to bylo při setkání.
A tam začala ta trapnost.
To je jedno.
Já jsem se snažil nic si nepředstavovat
a jít do toho naplno za každou cenu.
Takže tě to tak rozhodilo, že nedokážeš komunikovat?
- O tom to je? - Jo. Proč je to špatně?
- Strašný. - Je to pravda.
- Přísahám Bohu. - Díky za upřímnost.
Prostě nenos make-up.
- Budu dělat, co chci. - Tak jo.
Nebudeš mi říkat, co mám dělat.
Tohle je teda fakt hrozný.
Jen ti říkám, že ho nepotřebuješ, že to není skutečný člověk.
Velmi skutečná.
Zbožňoval bych, kdybys vypadala takhle.
Promiň, s tím rozhovorem jsem skončila.
Dobře! Tak se nalič. Dělej si, co chceš.
- Je mi to fuk. - Končím s tím.
Proč je to špatně?
Nevěděl jsi, jak vypadám.
Ale teď to vím!
Ale stejně budu dělat, co chci já.
Když se budu chtít líčit, tak budu.
Klidně si zakryj celý ten nádherný obličej.
To udělám.
Když budu chtít, nalíčím se. Ale tady jsem se celé dny nelíčila…
Já vím, bylo to super.
Co je na tom špatného? Proč je špatně, že tě chci nenalíčenou?
Proč je špatně, když říkám, že se mi víc líbíš nenalíčená?
Proč je to tak špatné?
Devadesát devět procent žen by to rádo slyšelo.
A ty mi řekneš, že je to blbost a že tomu nevěříš.
Upřímně už o tom ani nechci mluvit.
Tak nemluv.
Stejně odejdeš, takže je to jedno.
Že jo?
Já nevím.
Rozhodně tu dnes s tebou nebudu.
- Je mi to jedno. - Dobře.
Skvěle. Vezmu si noc na rozmyšlenou
a dám si od tebe oddych.
Fakt super.
Jenom jdu spát do jiné místnosti.
Vážím si toho, že jsi se mnou dnes večer mluvil.
Rozhodně.
Pořád k tobě cítím lásku a záleží mi na tobě.
V buňkách jsem z tebe měla dobrý pocit, bylo to bezpečí.
Zamilovala jsem se do tvého srdce.
Mám pocit, že máš pořád dobré srdce.
Jo, měl jsem pocit, že jsi milující a laskavá.
Měl jsem pocit, že bys mi byla oporou.
Ať se děje cokoli.
Pořád jsme to my.
Tak proč se prostě…
k tomu nevrátíme?
Zpátky do buněk?
Buňky nejsou skutečný svět.
Pořád jsme stejní lidé.
Nejlepší bude se k tomu zítra vrátit
a trochu víc to probrat a vymyslet ráno další kroky.
To zní jako plán.
Tak jo.
Promluvíme si ráno.
Panebože.
Kdyby mohly kamery přenášet pach.
- Vracíme se do Houstonu, jak je? - Vracíme se do Houstonu!
Zpátky do H. Jak se cítíš?
- Nechci zpátky. - Já taky ne.
Koukám na svoje kufry
a říkám si, že to je fakt bordel.
Čeká tě velký prádlo.
Jo.
Těším se zpátky, těším se na rodinu.
Nemáš tušení, co tě čeká.
Hlasitá zábava!
Těším se. Těším se, až poznáš mámu a mojí rodinu.
Bude to zábava…
- Jo. - Až se vrátíme.
Počínaje vybalováním.
Těším se do Houstonu.
- Kdo je první, komu zavoláš? - Mámě.
Mámě?
Já nejdřív zavolám do skupinového chatu kámošům.
Tobě je fakt 24.
Jsi fakt stará.
Sám seš!
Ne, nejseš.
Seš mimino. Dítě.
Je to celé mokré.
- Co s tím mám dělat? - Pověsit.
Proč jsou všude na podlaze ručníky?
Protože tam patří.
Bojíš se se mnou bydlet?
- Jo, rád bych měl svůj vlastní prostor. - Já taky. Vždycky jsem žila sama.
- Potřebuju čas bez tebe. - Já taky.
Naser si.
- Jak se máš? - Dobře.
- Jak se vede? - Jaká byla noc?
Bylo to šílený. Jak ses měl?
Bylo to v pohodě.
Posledních pár dní
se snažíme všechno urovnat.
Vím, že je to hlavně moje vina.
Ale chci na všem zapracovat a překonat to.
Měli jsme vztah
a když jsme přijeli sem, měl jsem pocit, že zmizel.
Jo.
Myslím, že se máme hodně rádi
a záleží nám na sobě.
A nemyslím si, že tohle by na tom mohlo něco změnit.
Takže tak.
- Co si o tom myslíš? - Udělat co?
- Co myslíš? - Moje myšlenky?
Jak se dnes cítíš?
V buňkách jsem měla pocit, že s tebou můžu strávit celý život
a tady je to přesný opak.
Tak co se změnilo?
Já nevím.
Ale nejsme tam, kde bychom měli být
a když jsem viděla ostatní páry šťastné a vysmáté,
vidím u nich manželství.
Dalo mi to věci do kontextu.
Pořád k tobě něco cítím, záleží mi na tobě a tak, ale…
nejsi ten, do koho jsem se zamilovala.
V buňkách to bylo upřímné
a tady se cítím nepříjemně a všechno je takové vynucené.
Musím z tebe tahat každé slovo. A pak ta záležitost s líčením.
To není důvod, proč vztah zmizel.
Pro mě je to jen výmluva.
Ale tohle všechno, co se včera večer stalo, mě donutilo
se vážně zamyslet a prostě už to tak necítím.
Cítím se velmi nepříjemně.
Tos dala jasně najevo.
Podle mě bychom neměli být zasnoubení a neměli bychom spolu žít.
Končím.
Tak jo.
Myslím, že to je pro nás nejlepší.
Kéž bychom to dokázali urovnat hned první den.
Možná by to dopadlo jinak. Možná.
Nevím, ale byl to první den,
druhý den, třetí den, čtvrtý den a to je už prostě…
Já nevím.
Já se snažila.
Promiň.
Promiň, že jsem to způsobil.
Taky mě to mrzí.
Promiň, že to nevyšlo. A že to nebylo tak…
jak to bylo v buňkách.
Jo.
Tak co teď?
Pojedeme domů.
Chci se zase cítit jako já.
Já taky.
Nevím, co víc říct.
Já taky ne.
Chceš obejmout?
Jo.
- Ahoj. - Ahoj.
Jsem smutný.
Je to na prd.
Měli jsme jen to, co bylo v buňkách a prostě to nestačilo.
Láska je slepá. Zamilovala jsem se, aniž bych ho viděla.
Asi bych s ním dokázala sedět v buňce
po zbytek života a povídat si.
Ale ano, fyzický aspekt u nás všechno změnil.
Když jsme se dotkli, objali a políbili, prostě tam nic nebylo.
Mám pocit, že jsem to udělala správně.
Cítím, že to bylo správně.
Romantické dovolené končí a naše zbývající páry
vstupují do nejintenzivnější fáze experimentu.
Realita je tu a s nimi i telefony.
Tohle je Stacy!
Ahoj.
Něco se stalo!
Panebože!
- Kolik je v Portoriku? - Ahoj!
Mi vida!
Ay, Dios mio!
Tak znovu.
Míří domů do Houstonu,
kde se nastěhují do nového bytu.
To se mi líbí.
- Je velký. - Jo.
Nechají se zaskočit tlakem
reálného světa a svými bývalými?
Lydie, chceš si popovídat?
Jaké bude setkání s ostatními?
- Víš, kdo to je? - Já nevím.
S těmi, se kterými se nezasnoubili?
Tvá kamarádka Johnie.
Pak za pouhé tři týdny budou stát u oltáře.
Dokážou nám, že láska je slepá?
21 DNÍ DO SVATBY
Tři týdny na plánování svatby.
Já vím. Co si o tom myslíš?
Jsi ve stresu? Bude z tebe nasraná nevěsta?
Ne.
Já žiju hlavně přítomným okamžikem, takže co se má stát, to se stane.
Budu mít preference.
Ale chci, aby to bylo o mně, o tobě a o našich nejbližších lidech.
Ty lidi, kteří jsou z nás nadšení.
Budou tam všichni a na to se fakt těším. Víc nepotřebuju.
- Jo. - V šatech, které se mi líbí.
Určitě najdeš nějaký úžasný.
A krásný kytky a dobrý jídlo.
Jaké květiny máš ráda?
- Neznám tvou oblíbenou kytku. - Já taky ne.
Růže jsou hezké. Neznám jména květin.
Znám květiny, ale nemám moc ráda barvy.
- Prosté? - Nekupuj červenou nebo růžovou.
Spíš bílé.
Neutrální, žádné výrazné.
- Dobrý vědět. - Jo.
Každé druhé úterý.
Každý druhý den.
Upřímně, často ti budu kupovat květiny.
Víc květin?
- Vybalování špinavého prádla! - Já vím.
Vejdeš se tam?
Přemýšlím, kde budu jíst večeři?
Proč tam sedíš?
Tohle dělám ve svém bytě.
Takhle se posadím a jím večeři.
- Takhle obědvám. - Ne. Jsou tady židle, vidíš?
Takhle vysoká linka je ideální.
Židle jsou tu z nějakého důvodu.
Jsme zpátky v reálném světě
a podle mě bude super žít s Miltonem,
protože se budu mít ke komu vracet.
Hrozně dlouho žiju sama
a konečně budu mít někoho, kdo je nejlepší kamarád, což on je.
A není to trapné. Občas si říkám,
jestli bych se neměla víc bát? Já se totiž nebojím, takže…
Jo, myslím, že to bude dobrý.
„Prosím, přijďte zítra večer.
Budete s Mattem a Tyrellem pracovat na konzoli jedna a dvě.“
Sakra, mám noční. Od půl sedmé.
Jsem inženýr.
Jsem teď v zásadním bodě své kariéry.
Mám fajn peníze, ale rovnováha práce a života je horší.
Občas se stane, že mě potřebují
hned druhý den
u klienta na práci na systému.
A já jsem u nás nejmladší.
Jsou zvyklí mě na takové věci posílat.
Mám teď upravené hodiny, na buňky jsem měl placené volno,
takže teď je to v práci hektické, máme málo lidí.
Takže tě neuvidím?
Takže ty budeš doma, když já budu v práci a pak se vůbec neuvidíme.
- V kolik přijdeš z práce? - V půl šesté, v šest.
To odcházím do práce.
Neuvidíme se.
Jo, ale noční nemám často.
Noční mám maximálně čtyři dny za sebou.
- Jo, ale… - A pak tři dny volno.
- To bude dobrý. - Jo.
Nějak to vymyslíme.
Nemohla jsem čekat tolik podpory a nadšení od rodiny.
Nejen, že jsou v pohodě, oni jsou v pohodě s fanfárami,
jednorožci, duhami a oslavnými transparenty.
- Ne. - „Řekni nám kdy a kde.“
Šokující, ale hrozně příjemný.
Nedošlo mi, jak moc tohle chci
a jak moc tohle teď potřebuju.
- Jo. - Je to dobrý pocit.
A je to lepší, než jsem čekala. Jsem nadšená.
Nejsem nervózní, protože mi fandí tolik lidí
a pomůžou mi to zvládnout, takže to nebude jen na tobě.
- Jo. - Víš?
A myslím jen na to, jestli ty budeš
mít nějaké pochybnosti, nebo jestli se něco objeví
a ty na mě budeš třeba pohlížet jinak,
nebo třeba změníš názor.
Říkal jsi, že se tvoje máma ptala,
jestli seš si jistý. Vím, že je teď v pohodě,
ale trošku se mi z toho zastavilo srdce.
To ne, podle mě se spíš…
Vzpomeň si, že to bylo…
Říkala přece taky, že nechce, abych ublížil já tobě
a zároveň nechce, abych měl zlomené srdce já.
Jen se ptala, jestli to se mnou myslíš fakt vážně.
A zná mě, tak se ptala, jestli já to myslím fakt vážně.
Co tím myslela?
Jen to, že jsem nikdy s nikým nešel do vztahu fakt naplno,
nebo jsem našel něco,
co se mi na nich nelíbí a přestal jsem pak mít zájem.
- Jo, toho se bojím. - Jo.
Jo, ale k tobě cítím bezpodmínečnou lásku
a nemám pocit, že se objeví něco,
co mě odradí, nebo vyděsí.
To je chvíle, kdy do toho jdeš ještě víc
a prostě tu pro sebe vzájemně jste.
Takže mám spíš pocit, že čím víc věcí se objeví,
tím víc budu chtít
být lepší tým s tebou a nebudu chtít utíkat.
- Z toho mám dobrý pocit. - Já vím. Těším se.
Jejda!
20 DNÍ DO SVATBY
Jsem zvědavá, jak strašně vypadá tvůj byt.
- Je čistší než tvůj. - Můj se ti nelíbil.
- Takže tvůj bude děsnej. - To slovo neexistuje.
Takhle otevíráš dveře?
Nic tu není. Líbí se mi ta kuchyně.
- Nesnáším ten koberec. - Co je s ním?
Vypadá to tak lacině.
Koberce se nevzdám.
No tak jo, tady máš svůj prstýnek.
Střelím ho v zastavárně a koupím si další koberec.
Panebože! Je tu další!
Jo, tenhle je fajnovej.
Je tu další. Bože, to je strašné.
Chápu, proč ti přišlo, že mám hromadu krámů. Nemáš nic.
- Mám výzdobu. - Máš hrozný, odporný koberec.
Cením ty jednodolarovky.
To máš na striptýz? Co to je, kurva?
Ano.
Panebože.
Rozhodně vidím, že je mu 24 let.
Tohle je hrozně vysokoškolský. Jsi tu jak na koleji.
Bílé zdi, na kterých nic není.
- Minimalistický. - Nic na nich není.
Ne, tohle není minimalistické.
Jsi líný koupit dekorace
a máme tu nedotčené plátno.
Co si odsud budeš chtít vzít?
Chci si nechat mikroskop. Ale potřebuje opravit,
asi je něco s polarizérem.
Ukaž, jestli si tohle pamatuju.
Počkej. Nemůžeš mi hrabat do nastavení.
- Přestaň! - Ne.
- Můžu se podívat? - Ne, něco tam dělám.
- Můžu se podívat? - Ne.
Nenecháš mě se podívat? Kdo je tady geolog?
Sedni si. Počkej. Nechci, aby ses dotýkala nastavení.
S ničím neblbni, na nic nesahej.
Tyhle jsme na škole nepoužívali.
- Ale ano! - Ne.
Je starší a v horším stavu.
Je.
A skoro se rozpadá.
- A vždycky ho musím spravit. - Měla jsem ho na škole.
Mám tam asi granodiorit, nebo zelenou břidlici.
Ne, granodiorit.
Není tam skoro nic vidět.
- Kámo! - Čau!
- Jak je? - Čus, kámo.
- Co práce? - Dobrý.
- Těší mě. - Ahoj.
I mě. Slyšel jsem o tobě hezké věci.
Já o tobě taky hodně slyšela.
Jako první ti povím, že si můžeš nechat oba koberce.
- Děláš si srandu? - Ne, nedělám.
- Jsou tvoje. - Joshi.
- Víš, jak mám rád ten černý? - Líbí se mi.
Mi casa es su casa?
Umíš španělsky? Co mi povíš?
Otestuj mě.
Milton je úžasný a je to sexy zvíře.
To jsem neřekla.
Řekla jsem, že koberce jsou tvoje.
Sluší vám to.
Zlijem se?
Jasně, dáme si.
- Co? - Lít.
Co to znamená? Zní to jako Lydia.
Ne, Z-L-Í-T.
Panebože.
Co děláš za práci?
Dělám analýzu dat.
- Takže jsi taky šprt. - Jo, šílenej.
Nevím, jestli ti řekl o sbírce Pokémonů……
Bože. Ano.
Měla bys nás vidět na zápasech.
Říkal jsem ti, že jsme v národní tabulce.
Jsme tam oba.
Má zákaz v pěti státech na zápasech Pokémonů.
- Zákaz na amerických serverech. - Proč?
Moc nadáváš, tak letíš.
Kdo tohle dělá?
Vážně! Bože, máš časopis Playboy.
- Jsou Joshovy. - Jsou moje.
Jo, jasně. A já se narodila včera.
Hrozný.
Je připravený na manželství?
Jo, u Miltona je to o tom,
že nasazuje asi takovou nezralou masku,
ale když se podíváš na jeho život…
K maturitě už šel jako diplomovaný specialista.
Udělal vysokou v Houstonu a rovnou byl magistr.
Po vysoký vydělával šestimístnou částku.
Nasazuje masku.
Snaží se před lidmi tvářit jako někdo,
kdo je prostě jen takový vtipálek, dětinský typ člověka,
ale ve skutečnosti je jiný.
Připadám si jako na promluvě do duše. Nebudeme radši pít? Život je těžkej i tak.
Vidíš? To je on.
To je on.
Mluvil jsem s ním a je připravený.
Mluví o tobě tak,
jak ještě o jiné holce nemluvil
a neříkám to jen proto, že jsem kámoš.
Mluví o tobě jako o někom, kdo na něj může mít dobrý vliv
a nasměrovat jeho život správně.
Správná opora.
Jo, podpora.
Podle mě je připravený.
Pojď sem. Dej mi pusu.
Proto je můj kámoš. Vždycky ví, co říct.
To ano.
Nic jsem si nepřipravoval.
Tohle je fajn. Líbí se mi tvoje auto. Poprvé v něm.
- Díky. - Tohle je pěkné auto.
Děkuji. Tady se hrajou ty šipky.
Ten dům se světly.
- Krátké cihly. - Dobře.
Lidi tam chodí s profesionálními šipkami.
Jo.
Jsou tu chodníky a spousta lidí tu má psa.
Krásný, připravuju se na svou potenciální novou čtvrť.
- Je to super. - Jo, tuhle část města miluju.
Těším se na Stacyin dům, protože to bude i můj dům.
Tak jsme tady.
Ona má úžasný vkus, má skvělý styl a krásné věci.
Vím, že se hrozně těší na rekonstrukci
a já jsem zvědavý na výsledek.
Tady můžeš, ale nemusíš parkovat.
Máme tu úložný prostor a pěnový válec.
Sem se vejdou moje bicí, až tě budu chtít učit.
Myslíš?
Začíná mi to docházet. Tohle bude zbytek mého života.
Pojď dál. Jsou to tři patra.
- Tohle je pěkný. - Já vím.
Tohle byl tátův gauč z hrozně dávné doby.
- Ten tu nebude, pořídím nový. - Jaký chceš?
Chtěla bych otevřený, sektorový a hlavně větší.
- Super. Jsem pro. - Tak jo.
Pořídím multimediální centrum na míru.
Kombinace černé s krémovou a větší televize.
Dáš něco na stěnu?
Bude tu to centrum a televize se připevní na zeď.
Perfektní. Takže máme spoustu času na 85palcovou obrazovku.
To se tam asi nevejde.
Vejde. Každý chlap chce velkou televizi.
- Zbytek je mi… - A já chci velký gauč.
Jo, velký gauč, velká televize.
Koupíš mi ho? Děkuju mockrát.
Kéž bych žertovala.
„Svižná Stacy.“ To zní jako ty.
- To jsem loni vyhrála. - To je přesný.
Začnu ti tak říkat.
To se mi asi nelíbí.
Takže tohle je válečná zóna.
Pak tu máme šatnu plnou bordelu z rekonstrukce.
Do prdele. Máš hodně oblečení.
Co?
Hodně třpytivé.
Jo, to je třpytivá sekce.
Tady jsou bundy. Tady jsou kalhoty.
Overaly, šaty, oblečení na cvičení, další běžné věci, svetry.
A co moje oblečení?
Sem. Tohle se šoupne.
Mně bude asi bohatě stačit tohle.
- Perfektní. - Organizované. Líbí se mi to.
Jsem velmi organizovaná,
hlavně v šatníku, oblečení, botách.
Tam mi bordel nedělej.
Líbí se ti moje malá sbírka?
- Jo. - Podívej, kolik jich mám.
Jo, pěkný, líbí se mi to.
Tady mám příbory. Jsou z mosazi.
Jo.
Tak jo.
Peníze jsou zábavná konverzace.
Rozhodně s tebou o nich chci mluvit.
Pokud jde o úspory, penzijní pojištění a tak,
dáváš si každý měsíc stranou určitou částku,
která jde na úspory rovnou z výplaty.
Jo.
Já vím, že kvůli domu a tak
musím brát svoje úspory vážně.
Objeví se věci jako centrální vytápění, což může stát i 20 000 dolarů.
Mám dvě a ještě se na ně ani nesáhlo.
- Přijde to. - Jo, takže…
To máme 20 000 dolarů hotově.
Pokud tu spolu budeme žít, budeme tyhle náklady sdílet?
Já vím, že ten dům patří tobě,
ale já dělám rád věci napůl.
- Dobře. - Takže společně.
A co večeře?
Asi to záleží.
Ne.
Cože?
Co?
Večeře není napůl. To platí muž.
Proč?
Když jste spolu…
Prostě dáš obě karty a ať se to rozdělí.
Nikdy mě chlap nepožádal o rozdělení.
Zajímavé.
Já vím. Vlastně nevím. To je vše, co vím.
- Tak jo. - Co?
Takže chceš, aby za tebe pořád platil muž?
- Ne! - Tak jo.
Nechci, aby peníze byly něco, s čím si musím dělat starosti.
Jsem pracovitá,
ale pracuju kvůli věcem, které chci.
Když jedu na dovolenou,
- Chci si užít. - Není to levné.
Chci na krásný jídlo a chci jíst dobrý jídlo.
Chci so to užít po svém,
což je pro mě luxus.
Upřímně jsem takový vztah dosud neměl,
nikdy jsem neměl holku, která potřebuje luxusní věci a tak.
Teď je to trochu jiné.
Pro mě je nepříjemné mluvit o penězích,
proto o tom mluvím až teď.
Tohle mi vždycky říkala máma
s ohledem na rozvod.
Peníze byly velký problém.
Bylo potřeba rozdělit hodně peněz a způsobilo to obrovské problémy.
Musíme projít všechny ty nepříjemné věci.
Úspory, výdaje, plat, důchod.
Tohle musíš vědět, než se k někomu upíšeš na celý život.
Jo. Rozhodně.
Moje rodina…
Nepocházejí se situace, ve které jsou teď.
Můj děda měl zabavený dům.
Dřel se z kůže, aby zajistil jídlo.
Nejen dovolenou, jídlo.
Táta má stejnou pracovní morálku
a já se sestrami také.
Viděla jsem, jak se spousta lidí snaží tátu a nás využít,
když jim dojde, že máme peníze.
Chci někoho, kdo se ke mně bude chovat, jako kdybych je neměla.
Nelíbí se mi představa,
že si můj partner užívá pohodu,
protože můj táta to zaplatí.
On to asi udělá,
ale já to fakt nechci vidět.
Chci, aby můj chlap řekl: „Ne, tohle já zaplatím.
Děkuju, že se staráte, zvládnu to.“
- Jo. - Někoho, kdo to ocení.
Jo, ničeho se neboj. V pořádku.
Na zdraví.
Na peníze.
Díky nim se točí svět.
Mám svůj vlastní dům
a možná si do něj přivedu manžela,
což je vývoj, který bych nečekala.
V minulosti jsem měla muže, kteří dům buď měli,
nebo plánovali jeho koupi, prostě živitel.
S Izzym jsme v situaci,
kterou jsme nečekali, ale jdeme do toho.
Prostě do toho jdeme.
Pouštím tyhle myšlenky z hlavy.
Tenhle dům bude vypadat jinak,
budu řešit, co se líbí Izzymu?
kam se vejdou jeho věci? Jak bude tohle místo vypadat?
Mohla by to být zábava.
Vážně se těším, až se nastěhuju.
- Jo. - Bude to super.
Políbíš mě?
Políbíš mě? Miluju tě.
Muluju tě. Takhle to podle mě zní líp. Muluju.
Muluju.
Jo, je to sentimentálnější, protože to neříká každý.
18 DNÍ DO SVATBY
AALIYAH, 28 ZDRAVOTNÍ SESTRA NA JIP
UCHE, 33 PRÁVNÍK
Rád tě konečně vidím.
Děkuju, že ses se mnou chtěl setkat.
Asi máme o čem mluvit.
Lituju…
že jsem tě takhle opustila.
Miluju tě.
To, co jsem cítila s tebou, jsem ještě nikdy
s nikým necítila.
S žádným jiným mužem jsem nemluvila o takových věcech
jako s tebou.
Moje srdce je stále v tvých rukách.
Nechci nikoho jiného.
Pořád tě chci.
Chci být tvoje druhá polovina.
Chci být ta, která roste s tebou.
Vzala bych si tě. Vzala.
Chci být s tebou.
Ano. Opravdu.
Překlad titulků: Zuzana Matějková