Так, під пахвою.
СТЕЙСІ Й ІЗЗІ
-Добре, що бачите, а запаху не відчуваєте. -Годі тобі!
Схоже, патіо стане нашим вечірнім ритуалом.
ІЗЗІ, 29
Ми туди ходимо, обговорюємо події за день.
Обдумуємо все.
Атмосферу розряджаємо з презиками на фоні.
Я щасливчик.
ТЕЙЛОР І ДЖЕЙ ПІ
Я не говорю. Можеш казати.
Що вдягнеш?
Шорти?
ЛІДІЯ І МІЛТОН
-Які порадиш одягнути? -Чорні.
Чорні?
Так, бо я буду в чорному.
-Не хочу однакових образів. -А я хочу.
Ні, я не вдягатиму їх.
Чому ні?
-Нащо мені ці однакові образи? -Бо я — твоя майбутня дружина.
Мені не 12 років.
ЛІДІЯ, 30, ГЕОЛОГИНЯ
Ось.
-Я їх не вдягну. -Одягнеш.
-Чому чорні? -Бо я буду в чорному?
-Я хочу сірі вдягнути. -Ні. Ці вдягнеш.
Я хочу сірі з рожевою футболкою.
Ти вдягнеш ці. Так.
-Я вдягну сірі й рожеву футболку. -Одягнеш їх? Прошу?
Прошу?
-Одягайся. Ну ж бо. -Ні.
Годі! Гаразд.
А мій одяг?
У тебе там є плавки.
Може, я трохи твердолоба,
але ми такі дурники.
Ми сміємося. Але я можу й серйозно поговорити.
Ні! Що ти робиш?
Так легко, коли можеш просто бути собою.
Ти плавки забув.
Я їх не вдягатиму.
Чому? Я ж казала тобі ці вдягти.
Ні! Не ці!
Вони класні.
-І як моя дупця? -Одягнеш ці?
Прошу.
Будь ласочка.
-Ні. -Будь ласочка.
-Ні. -Прошу.
-До рожевої футболки не пасує. -Пасує… До неї все пасує.
Ні. Вік, бачу, просто не дається.
Ти вже забула, що зараз справді модно.
ЛЮБОВ СЛІПА
-Привіт. -Як справи?
-Вітаю. -Дякую.
Їздили колись на такому?
-Їздив одного разу. -Добре, щасти.
-Дякую! -Гаразд.
Зелена кнопка.
ТЕЙЛОР, УЧИТЕЛЬКА
-Готово. Гаразд? -Добре.
-Дякую. -Дякую.
-Так? -Що ж, поїхали.
Хочу дослідити Мексику і повеселитися з Тейлор.
Знаю, я більше за неї люблю гострі відчуття, але вона була за.
Побачимо, чи впорається вона сьогодні.
Боже мій.
Не… Не зупиняйся, їдь. Гаразд, може, ще трохи далі.
-Стати на диби? -Ні.
Гадаю 25 — зашвидко.
-Усе гаразд? -Ні.
Боже мій.
Може, повільніше? Гадаю, з Іспанії.
Оце так поїздка.
-Наступного разу поїдемо швидше. -Мені й так сподобалося.
Було весело. Це наша перша спільна пригода.
Чудовий досвід для нас.
-Вийти назовні? -І чимось зайнятися.
Може, наступного разу я поведу.
Як почуваєшся?
Спітнів.
Я теж, але питала я про інше.
Зі мною все гаразд.
-Просто гаразд? -Так.
Ти щось обдумуєш?
Показуй більше свої веснянки.
-Здурів. -Вони прекрасні.
-Сьогодні показую. -Знаю.
І все?
Ти божевільний.
Я просто подумав,
що мені було комфортніше в модулях, бо…
Бо зі стіною говорив.
-А зараз із обличчям. -Так.
-З людиною. -Гарнюнею.
Не звинувачуй себе, але…
-Це моя провина. -Але…
Ти ж уже мав стосунки до мене.
-Так? -Так.
Тож ти вже досвічений.
Просто кажу.
Хоч ми зустрілися наосліп, я все ж людина.
Так.
Йой!
Сподіваюся, ми повернемося в Х'юстон,
почнемо над усім працювати,
глянемо, яким буде спільне життя,
надіюся, розвиватимемося, створимо міцний зв'язок.
-Чого боїшся? -Що ти просто підеш.
Я не піду.
Я дам трохи більше часу. Глянемо, чи щось зміниться.
Не втрачай віру в мене.
Я постараюся.
-Ти мені дупу надереш. -А ти мене порвеш.
Я не грала років з 13,
і ти бачив, що взаємодія рук з очима в мене так собі.
Чорт. Буде важко.
Так, татку.
Гаразд.
Ти правша чи лівша?
-Лівша. -Чудово.
Поради ти мені не даси.
-Хочу постаратися. -Що більше думаєш…
Скільки я у клубі протримаюся?
-Я справді не знаю. -Так стержень тримаю.
Тримай, як зручно.
Увесь влазить.
Чудовий удар.
Стій! Ні!
Ми друзі по шарах.
Що це означає?
Та м'ячики ж поруч.
Ти дав мені зависоку ключку.
Хочеш, щоб я дав меншу?
Та ні, я великі люблю.
-Бац. -Чудово.
-Клас. -Молодець, мила.
Аж одяг спадає.
Аж шлейка спала від розмов про великі палиці.
-До речі, про… -Великі палиці?
Що думаєш…
Про твою палицю?
Про мою палицю?
-Чудова в тебе палиця. Усе з нею добре. -Я зараз усім задоволений.
Я думала, що ти сильніший.
Бо ти наче той мачо…
Так, іноді я досить сором'язливий.
У ліжку?
З тобою. Не знаю, може, це через емоційну прив'язку.
У нас же не інтрижка на одну ніч. Просто ти мені дуже подобаєшся.
Давно такого до когось не відчував.
-Я кохаю тебе й хочу ділити… -Так, мила.
І я тебе кохаю!
Я відкрита перед тобою,
і це стосується й інтимних речей.
Хочу, щоб було весело, відчайдушно й спонтанно.
Хочеш схопити мене, торкнутися, нагнути — уперед. Роби, що хочеш.
Я відчуваю зв'язок на фізичному, сексуальному рівні…
Я теж. І це станеться, коли…
-Бачу, тобі спекотно від розмови. -Та ні…
-Я, бляха, стою на сонці. -Може, це через мене.
Аж спітнів через тебе.
-Татку. -Ні, але…
Хочеш випити? Маю дещо для тебе.
-Зробила коктейль з текілою. -Люблю тебе.
І я тебе люблю.
-Хочеш спробувати? -Ні.
Непогано, але теплим було б смачніше.
Так. Ти довго мився.
-Чудовий краєвид. -Якби більше зірок було видно..
-Знаєш, чому їх не видно? -Через забруднення.
-Вивчала зоряну астрономію в коледжі? -Ні, вивчала метеорологію.
-Метеорологію? 2 000-й рівень складності? -Ні, 3 000-й.
Той 2 000-й рівень не для мене.
-Чому? -Я надто розумна.
-А ти смішніша, ніж я думав. -Справді? Я капець яка смішна. Гаразд?
-Я б так не сказав. -Я дуже смішна.
З натяжкою.
Та не з натяжкою. Я дуже смішна.
Ти мною командувати не будеш. Зі мною так не пройде.
-То лише ти командувати можеш? -Я не командую.
Я просто відстоюю свою позицію. Це різне.
Ні, ти командуєш.
Гаразд. Трохи.
Ходімо?
Я готова до сну.
Вибач.
Занеси мене, ковбою.
Татку.
Боже. Так класно.
Я тебе люблю. Тепер у ліжечко.
-Люблю тебе. -Гляньмо.
Люблю тебе. І хочу до ліжечка.
Як тобі сьогоднішній день?
Було весело.
-Так? -Так.
А тобі як?
Гадаю, ми не на потрібному рівні.
Ти не змогла побороти ніяковість.
Мені досі ніяково.
Ти просто на цьому зосередилася, не можеш побороти.
Ти просто… Ти не можеш це побороти.
Може, і так.
Ось і погодилися.
Ти ніби хочеш стосунків, а ніби — ні.
Наш емоційний зв'язок не на потрібному рівні, ось так я думаю.
Я знаю, і ти не змінюєшся.
-Сьогодні не стало краще. -Так, бо ти не змінюєшся.
Ти вперлася в факт того, що тобі ніяково.
-Так я почуваюся. -У факт того, що це незмінно.
Я так три дні почуваюся.
-Так. І я не можу змінити твою думку. -А я і не прошу.
Я стараюся! Стараюся змінити твою думку.
Ми постійно обговорюємо те саме.
Бо ти не змінюєш думки.
Я, бляха, щодня старався.
Знаю, що стараєшся.
Просто це не працює.
Вибач за нашу ніякову першу зустріч.
Треба про неї забути.
-З неї все й почалося. -Ні
Забуду про неї, але й наша перша ніч тут була ніяковою.
-Бо ти… -Другий день був дивним.
-На третій день не порозумілися. -Перший…
І на четвертий не знайдемо спільної мови.
Перший день був ніяковим, бо ти…
Нафіг перший день! Нафіг зустріч, Джей Пі.
-Забудьмо про це! -Тоді все почалося.
-Хіба ні? -Ні.
Почалося, як я приїхала, ми ніяковість не побороли.
-Це ти не поборола. -А тобі досі ніяково.
І ти мовчиш. Зараз ти зі мною вперше говориш.
Єдине, що в нас було — зустріч, а тоді ми приїхали сюди.
Хіба ні?
То
що змінилося після кімнат?
Знаю, ти намагалася себе показати…
мати якнайкращий вигляд,
але, гадаю, якби ти прийшла такою,
без макіяжу, було б краще.
Ти став зі мною спілкуватися по-іншому через мій вигляд?
Здавалося, ніби ти несправжня.
Тож це причина того, що ти по-іншому спілкувався.
-Це початок. -Здалося, що несправжня.
Цікаво.
На тобі…
була купа тоналки, накладні вії.
Я чесно кажу. Вибач, якщо це важко чути.
Ти ж не знав, яка в мене зовнішність.
-Ти здавалася фальшивкою. -Я просто вдягнулася, нанесла макіяж.
Купу макіяжу. У мене геть на піджаку відбиток є.
Джей Пі. Я не… Гадаю, я на сьогодні все. Ні.
-Ні. -Тайм-аут, ходи сюди.
-Ні. -Я не хотів…
Ні.
Та ти геть не бачив мене до цього. Ясно?
Хотіла мати гарний вигляд, почуватися якнайкраще під час зустрічі.
Жінки роблять макіяж, бо хочутьпочуватися гарними.
Багато дівчат і жінок це роблять.
Коли я тебе вперше побачив, то ти була при параді,
і я подумав: «Вона так щодня ходить?
Я щодня матиму з цим справу?»
Ти ніби маску надягаєш.
У тебе взагалі інше обличчя,
і я подумав: «Ну…
я не цього хотів».
-Я хочу, щоб ти такою була. -Але ти ж до цього мене не знав.
-Але тепер знаю ж. -Добре.
Ти бачив мене з макіяжем лише один раз. На зустрічі.
Тоді й уся ніяковість почалася.
Байдуже.
Чесно, я намагався не уявляти, якою ти будеш,
хотів повністю тебе прийняти, попри все.
То я, бляха, так розчарувала, що ти перестав спілкуватися?
-Так же? -Так! І це погана відповідь?
-Жахлива. -Це правда.
-Я просто чесний. -Я дуже рада.
Просто не фарбуйся.
-Я робитиму те, що я хочу. -Уперед.
Ти не вказуватимеш мені, що робити. Усе, що ти казав про макіяж, — жах.
Тобі він не потрібен. Я подумав: «Вона несправжня».
Дуже справжня.
Якщо ти будеш такою, як зараз, то я лише за.
Вибач, мені, бляха, набридла ця розмова.
Добре! Тоді фарбуйся. Роби, що хочеш.
-Байдуже! -Мені набридло.
І чому це погано?
-Бо ти мене не бачив до того. -Але тепер я знаю, яка ти!
Добре, я все одно робитиму, що хочу.
Хочу нафарбуватися на прогулянку — так і буде.
Так, закрий своє обличчя. Прекрасне обличчя.
Це й зроблю.
Якщо захочу вийти — нафарбуюся. Хоч, бляха, довго не фарбувалася…
Знаю, і так було гарно.
Чому це погано? Я просто не хочу, щоб ти фарбувалася.
Чому мої слова, що ти гарніша без макіяжу, погані?
Чому це так погано?
Гадаю, 99% жінок були б раді це почути.
А ти кажеш: «Яка фігня, не віриться, що ти це кажеш».
Якщо чесно, я більше не хочу про це говорити.
Не говори.
Ти вирішила йти, тому це не має ніякого значення.
Так же?
Не знаю.
Сьогодні я з тобою точно не лишуся.
-Мені байдуже. -Гаразд.
Чудово. Цієї ночі
я побуду оремо від тебе.
Офігенно, бляха.
Я спатиму в іншій кімнаті.
Але дякую, що поговорив зі мною сьогодні.
Це точно.
Я досі люблю тебе, хочу піклуватися. І хочу лишити це почуття.
У кімнаті мені сподобався. З тобою я почувалася в безпеці.
Я закохалася у твоє серце.
І в тебе досі добре серце.
Так, я відчував, що ти любляча, добра.
Відчував, що ти вмієш підтримувати.
Попри все.
Ми досі ті ж люди.
То чому не можна…
повернутися?
У кімнати?
Кімнати — це не реальний світ.
Але ми ті ж люди.
Гадаю, краще повернутися завтра…
ще поговорити, зранку обдумати наступні кроки.
Чудовий план.
Гаразд.
Поговоримо ще раз зранку.
Боже мій.
Якби ж камери запах передавали.
-Сьогодні назад у Х'юстон. Як тобі? -У Х'юстон!
У Х'юстон. Як почуваєшся?
-Не хочу повертатися. -Я теж.
Я зараз дивлюся на свої валізи й думаю: «Оце так безлад».
Купа твого прання.
Так.
Але я і рада, хочу, щоб ти із сім'єю познайомився.
Ти сам не розумієш, у що вв'язався.
Буде шумно й весело!
Я схвильований. Хочу, щоб ти зустрілася з мамою, з родиною.
Буде весело…
-Так. -Коли повернемося.
Особливо збори веселі.
Готовий вертатися в Х'юстон.
-Кому першому подзвониш? -Мамі.
Мамі?
А я по відео зв'яжуся з усіма друзями.
Типова поведінка у 24 роки.
Ти стара вже.
Це ти старий!
Та ні, не старий.
Ти малюк. Дитина ще.
Усе мокре.
-І що мені з ним робити? -Повішай.
Бляха, чому я постійно знаходжу срані рушники на підлозі?
Це їхнє місце.
Боїшся зі мною жити?
-Так, я люблю мати власний простір. -Я теж. Завжди сама жила.
-Мені потрібен час наодинці. -І мені.
Пішов ти.
-Як ти? -Добре.
-Як справи? -Як ніч?
Усе добре. А в тебе?
Так, усе гаразд.
Гадаю, останні кілька днів
ми з'ясовували стосунки.
Знаю, що частково це моя провина.
Але я хочу над усім працювати й іти далі.
У нас був зв'язок,
а тут з'явилося відчуття, що він зник.
Так.
Думаю, ми любимо одне одного, дбаємо одне про одного.
І я не думаю, що ця ситуація може зруйнувати наші стосунки.
Тож так.
Я сказав: «Тож так».
-А ти що думаєш? -Що?
-Що ти думаєш? -Що я думаю?
Як почуваєшся?
У кімнаті я думала, що можу все життя з тобою прожити,
а тут усе зовсім інакше.
Як гадаєш, що змінилося?
Не знаю.
Але ми не на потрібному рівні,
я бачила, що інші пари щасливі, веселяться, згодом одружаться,
наші перспективи не такі.
Я досі щось відчуваю до тебе, ти мені небайдужий, але я…
Закохалася я не в такого тебе.
У кімнаті усе було так щиро,
а тут мені некомфортно, ніби мене змушують.
Я маю кожне слово з тебе витягати. І твоя думка щодо макіяжу.
Але не через це емоційний зв'язок розірвався.
Гадаю, це лише виправдання.
Але це… Я прийняла все, що було вчора,
обдумала, і я не почуваюся так само.
Мені дуже дискомфортно.
Це ти чітко прояснила.
Гадаю, нам не слід заручатися. Не слід жити разом.
З мене досить.
Гаразд.
Думаю, так буде краще для нас.
Шкода… Що ми не вияснили все ще в перший день.
Усе могло скластися інакше. Могло б.
Не знаю, перший день,
тоді другий, третій, зараз четвертий, і все…
Я не знаю.
Я старалася.
Вибач.
Мені вибач.
Що змусив так почуватися.
Мені теж вибач.
Вибач, що не вийшло. І що все не так…
як було в модулях.
Так.
То що будемо робити?
Підемо додому.
Хочу знову почуватися самою собою.
Я теж.
Не знаю, що ще сказати.
Я теж.
Обіймемося?
Так.
-Бувай. -Бувай.
Мені дуже сумно.
Відстій.
Єдині почуття в нас були в кімнатах, і цього було недостатньо.
Любов сліпа. Я закохалася в людину, не бачивши її.
У кімнаті я могла б сидіти й говорити з ним хоч до кінця життя.
Але так, реальний світ усе змінив.
Коли ми торкалися одне одного, обіймалися, цілувалися, іскри не було.
Я досі вважаю, що вчинила правильно.
У душі відчуваю, що це правильно.
Х'ЮСТОН, ТЕХАС
Романтичний відпочинок скінчився, а в наших пар
буде найнапруженіша частина експерименту.
Усе по-справжньому. Телефони їм повернуть.
Це Стейсі!
Вітаю!
ДЗВІНОК МАМІ ІЗЗІ
Дещо сталося!
Боже мій!
-Котра година в Пуерто-Рико? -Привіт!
Мила моя!
ДЗВІНОК МАМІ ЛІДІЇ
Боже мій!
Дубль є. Ще раз.
Вони їдуть додому, у Х'юстон. де переїдуть у нову спільну квартиру.
Мені подобається.
-Така велика. -Так.
Чи зможе реальний світ та їхні колишні завадити стосункам?
Лідіє, хочеш поговорити?
Як зустрінуть тих, з ким були на побаченнях…
-Знаєш, хто це? -Не знаю.
…але не заручилися.
Твоя подруга Джоні.
-За три тижні вони будуть біля вівтаря. -Чи доведуть вони, що любов сліпа?
21 ДЕНЬ ДО ВЕСІЛЬ
-Спланувати весілля за три тижні. -Знаю. Ти що гадаєш?
Нервуєш? Будеш безумною нареченою?
Ні.
Я казала, що зараз живу моментом. Хай буде, що буде.
Але я маю свої вподобання.
Я хотіла б, щоб це стосувалося лише нас і наших близьких.
Тих, кому ми дзвонимо, ті, хто радіють,
зібрати в одній кімнаті. Це для мене радість. Цього я хочу.
-Так. -У гарній сукні.
СТЕЙСІ, 33
Упевнений, знайдеш ту, у якій сяятимеш.
Щоб були мої улюблені квіти й смачна їжа.
Які квіти ти любиш?
-Я геть цього не знаю -Сама не знаю.
Троянди гарні. Я геть назв квітів не знаю.
Не люблю лише дуже барвисті.
-Простенькі? -Не рожеві й не червоні.
Значить, білі.
Нейтральні. Тільки не яскраві.
-Чудово. -Будеш готовий.
Щовівторка.
У будь-який день. Я часто купуватиму тобі квіти.
Більше квітів?
-Стільки брудного одягу! -Знаю.
Помістишся?
Я думаю, де вечеряти?
Чому ти там сидиш?
Я і вдома так сиджу.
Отак сиджу. Вечеряю.
-Так й обідаю. -Та ні. На це є стільці.
Стільниці просто ідеальної висоти.
Стільці ж не просто так тут.
Якщо говорити про реальний світ,
то найпрекрасніша річ спільного життя з Мілтоном —
знати, що вдома хтось чекає.
Я так довго жила сама,
що мати поруч таку людину, найкращого друга… З ним усе…
Не буває ніяково. Іноді я думаю:
«Може, варто боятися?» Бо я взагалі не боюся. Тож…
Гадаю, усе буде добре.
«Як і казали, приходь завтра вночі.
З Меттом і Тірелом на першій і другій консолі».
Боже. Я на вечірніх. 6:30 вечора.
Я — інженер.
У мене зараз критичний момент у кар'єрі.
Платять добре, але важко знайти баланс між роботою і життям.
Іноді буває: «Мілтоне, ти потрібен тут
о такій годині завтра, працюватимеш над цією системою для цього клієнта».
Я наймолодший в офісі.
Вони звикли казати: «Скажемо Мілтону це зробити».
У мене змінився графік, бо я мав взяти оплачувану відпустку, щоб піти в кімнати,
графік був дуже напружений. У нас мало працівників.
То я тебе не побачу?
Я буду на роботі, поки ти тут, а потім ми не побачимося.
-Коли ти з роботи приходиш? -Десь о 5:30–6:00.
Саме тоді я іду на роботу.
Ми не бачитимемося.
Так, але я нечасто працюю ввечері. Не більше чотирьох днів поспіль.
-Так, але… -Три дні мене не буде.
-Усе буде добре. -Так.
Щось придумаємо.
Я і не очікувала такої підтримки та радості від моєї родини.
Вони не просто присутні на борту, а ніби самі замовили
приватний круїзний лайнер з дзвіночками, свисточками й знаками.
-Та ну. -«Скажи місце й час».
Це просто шок, але так приємно.
Я і не усвідомлювала, наскільки я цього хотіла,
і наскільки мені потрібно було саме це особливе дійство.
-Так. -Чудове відчуття.
Краще, ніж я очікувала. Я дуже рада.
Я не хвилююся, бо поруч зі мною стільки людей,
які допоможуть упоратися зі стресом, не звалити все на тебе.
-Так. -Розумієш?
Єдине, через що я можу хвилюватися —
що ти можеш сумніватися, або щось змінитися,
і ти почнеш думати про мене інакше
або передумаєш.
Не знаю. Ти казав, що твоя мама питала:
«А ти впевнений?» Зараз у неї чудове ставлення, але тоді я захвилювалася.
Ні, я думаю, що вона просто…
Просто через усе це…
Як я казав, вона боялася, щоб я тобі боляче не зробив,
і не хотіла, щоб мені серце розбили.
Спершу питала: «Гадаєш, вона точно зацікавлена у стосунках?
Я знаю, як ти почуваєшся. А ти зацікавлений у стосунках?»
Що вона мала на увазі?
Просто я завжди сумнівався у своїх партнерах,
бачив у них щось,
що гасило в мені почуття.
-Знаю. Я цього боюся. -Так.
Моє кохання до тебе настільки беззастережне,
що, гадаю, я не знайду чогось такого,
що б погасило любов чи відлякало мене.
Саме зараз зв'язок між нами стає міцнішим,
пара має підтримувати одне одного.
Гадаю, що чим більше труднощів
ми переживемо разом, ти більше я хотітиму
бути з тобою кращою командою, а не хотітиму втекти.
-Я дуже рада це чути. -Так, знаю. І я радий.
От гімнюк.
20 ДНІВ ДО ВЕСІЛЬ
Хочу побачити, наскільки гівняна в тебе квартира.
-Чистіша за твою. -Ти сказав, що моя — фігня.
-Твоя, певно, відстій. -Не в англійському стилі.
Ти так відчиняєш двері?
Тут пусто. Кухня класна.
-Килим — жах. -Що з ним не так?
Узагалі не стильно.
Про килим ні слова.
Що ж. Повертаю обручку.
Здам у ломбард і куплю ще килимів.
Боже! Тут ще один!
Так. Цей гарний.
Ще один. Боже, він жахливий.
Ясно, чому в мене «купа мотлоху». Тут пусто.
-У мене є декор. -Жахливий, огидний килим.
Прикольна стопка по долару.
Це для походу у стрип-клуб? Що за хрінь?
Так.
Боже мій.
Видно, що йому 24.
Схоже на студентське лігво. Гуртожиток.
Білі пусті стіни.
-Мінімалізм. -Пустота.
Ні, це не мінімалізм.
Ти лінуєшся купити декорації,
глянь на це. Ніби пусте полотно.
Що б ти звідси з собою забрав?
Мікроскоп. Але його треба відремонтувати,
з поляризатором щось не так.
Гляну, чи пам'ятаю, як цим користуватися.
Чекай. Не збивай налаштування.
-Стій! -Ні.
-Можна подивитися? -Ні, я дещо досліджую.
-Я просто гляну? -Ні.
Не даси мені подивитися? Хто тут геолог?
Сиди. Чекай. Не збивай жодного налаштування.
Нічого не зіпсуй. Нічого не крути.
Це не такий, як ми в універі використовували.
-Такий! -Ні.
Цей старіший і гірший.
Такий самий!
І він постійно відвалюється.
-Маю постійно його збирати. -У мене був такий в універі.
Гадаю, у мене тут гранодіорит або зелений сланець.
Гранодіорит.
Ледве видно.
-Друже! -Йоу!
-Як ти? -Як ти, друже?
-Як робота? -Добре.
-Приємно. -Привіт!
Приємно. Чув багато хорошого про тебе.
І я теж про тебе.
Перше, що скажу, — можеш лишити обидва килими.
-Жартуєш? -Ні.
-Обидва. -Джоше.
-Знаєш мою думку щодо чорного. -Вона класна.
Мій дім — твій дім?
Знаєш іспанську? Що скажеш?
Перевір мене.
Каже, що Мілтон чудовий і звір у ліжку.
Я не це сказала.
Я сказала: «Килими твої».
Ви такі милі.
Заллємо за комір?
Звісно. Уперед.
-Що? -Заллємо.
Звучить ніби «Лідія».
Та ні. Заллємо.
Боже мій.
-То що в тебе за робота? -Займаюся аналізом даних.
-То ти теж ботан. -О так, затятий ботан.
Не знаю, чи розповідав тобі про колекцію покемонів…
Боже. Розказував.
-Бачила б ти нас у Pokémon Showdown. -Я казав, що ми в національному рейтингу.
Ми високо в рейтингу.
У п'яти країнах йому заборонили грати.
-Заблокували на серверах США. -Чому?
-Багато фігні кажеш — тебе блокують. -Хто цим займається?
Точно, ти! У вас і журнали «Плейбой» є.
-Це Джоша. -Це мої.
Ага, точно. Наче я вчора народилася.
Жах.
Думаєш, він готовий до шлюбу?
Так, Мілтон надягає
таку собі маску незрілості,
але якщо глянути на його життя…
Він закінчив школу зі ступенем молодшого спеціаліста.
Він вступив до універу Х'юстона. Став магістром,
з коледжу, заробляв шестизначні суми.
Тож він одягає ту маску.
Він намагається переконати людей у думці,
що він просто… веселий жартівник, інфантильний,
а за закритими дверима він інший.
Вторгнення в особисте життя. Може, нап'ємося? Життя нелегке.
Бачиш? Про це я і казав!
Такий він.
Я говорив з ним. Гадаю, він готовий.
Він говорить про тебе так,
як не говорив про інших дівчат, і я не кажу це через те, що я його друг.
Він говорить про тебе як про ту, хто справді має вплив на нього,
може направити його у правильне русло.
-Правильна підтримка. -Так, підтримка.
Думаю, він готовий до шлюбу.
Ходи сюди. Поцілуй мене.
Ось тому він мій друг. Завжди знає, що сказати.
Так і є.
Це без підготовки.
Тут класно. Авто чудове. Уперше я в ньому.
-Дякую. -Чудове авто.
Дякую. Це дартс, про який я тобі казала.
Той, де світло.
-Цегляний. -Так.
Люди приходять туди з професійними наборами для дартсу.
Так.
Туди можна дійти. Тут у багатьох є собаки.
Чудово, звикаю до потенційно нового району.
-Чудово. -Так, класно. Люблю цю частину міста.
Дуже хочу побачити дім Стейсі, бо він стане й моїм.
Ми на місці!
У неї свій особливий стиль і смак.
Знаю, що вона в захваті від ремонту,
хочу побачити, як усе буде в готовому вигляді.
Тут за бажанням можна припаркувати,
тут склад, купа місця і масажний ролик.
Коли захочу тебе повчити, поставимо сюди барабани.
Так?
Намагаюся це усвідомити. Такою буде решта мого життя.
Заходь. Тут три поверхи.
-Гарно. -Знаю.
Це дуже старий диван мого тата.
-Його викину. Куплю новий. -Який хочеш?
Хочу більший й секційний.
-О так. Я за. -Гаразд.
Тут — розважальний центр, створений на замовлення.
Чорно-кремовий з великим екраном.
Щось повішаємо на стіну…
Щойно буде розважальний центр, то телевізор повішаємо.
Ідеально. У нас купа часу, щоб купити 85-дюймовий екран.
Гадаю, не влізе.
Влізе. Великий телик — мрія кожного.
-«Я крутий…» -Моя мрія — великий диван.
Так. Великі й диван, і телик.
Купиш мені? Дуже дякую.
Якби ж я жартувала.
«Жвава Стейсі». Схоже на тебе.
-Виграла минулого року. -Це просто…
-Називатиму тебе так. -Не знаю, чи мені подобається.
А це зона «бойових дій».
Це шафа, тут купа бруду від ремонту.
Чорт. У тебе стільки одягу.
Що?
Як блищить.
Так, відділ усього блискучого.
Це піджаки. А це штани,
там комбінезони й сукні, одяг для тренувань, повсякденні речі, светри.
А де буде мій одяг?
Сюди можна, отут посунемо.
Потрібна лише ця частина, і я буду найщасливішим.
-Чудово. -Так організовано. Клас.
Я дуже організована
особливо щодо гардероба, одягу, взуття.
Краще, щоб там був порядок.
Подобається моя невелика колекція?
-Так. -Глянь, скільки їх у мене.
Гарно. Мені подобається.
Це мої столові прибори. Усе з латуні.
Так.
Гаразд.
Боже, про гроші говорити «весело».
Але я хочу з тобою про це поговорити.
Щодо заощаджень, пенсійного плану, пенсії,
щодо того, щоб відкладати трохи грошей,
заощаджувати. Із зарплатні.
Так.
Просто я мала серйозно ставитися до заощаджень через цей дім.
Різні суми, типу за ОВК, можуть складати від десяти до двадцяти штук.
У мене дві системи. І жодна за час мого володіння не зламалася.
-А зламається. -А вони…
Це 20 тисяч доларів готівкою.
Якщо ти тут житимеш, дім буде нашим, ми платитимемо разом?
Я розумію, що ти — власниця будинку,
але я хотів би платити навпіл.
-Гаразд. -Робити все разом.
-А як щодо вечері? -Тут усе залежить.
Ні.
Що?
Вечеря не навпіл. Чоловік має платити.
Чому?
Якщо пара разом…
То заплатіть обоє, розділіть навпіл, як собі захочете.
Мені ще ніколи не казали ділити.
Цікаво.
Знаю. Хоча ні. Це все, що я знаю.
-Гаразд. -Що?
Хочеш, щоб за тебе весь час платив чоловік?
-Ні! -Добре.
Я не хочу хвилюватися, постійно думати про гроші.
Я працьовита,
але працюю через свої забаганки.
Коли я їду в подорож…
-Хочу насолодитися… -Недешево.
Я хочу в гарне місце. Хочу смачно поїсти.
Хочу відчути всі бажані емоції,
і для мене це розкіш.
Якщо чесно, у мене раніше не було стосунків,
у яких дівчатам потрібні були вишукані речі.
Зараз усе трохи зміниться.
Мені дуже дискомфортно обговорювати тему грошей,
тому я досі про це не говорила.
Але мама завжди мені казала про важливість цього,
зважаючи на розлучення батьків. Гроші були великою проблемою.
Треба було розділити купу грошей, і це було дуже напружено.
Маємо все обдумати. Усі проблематичні моменти.
Заощадження, чеки, зарплатня, пенсія.
Перед одруженням треба це все обговорити.
Так. Звісно.
Моя сім'я…
раніше у нас все було не так, як зараз.
У дідуся конфіскували будинок.
Він дуже важко працював, аби на їжу заробити. Не на відпочинок, на їжу.
Так само працював мій тато,
я та мої сестри.
Купа людей користувалися мною чи моїм татом,
бо знали, що в нас водяться гроші.
І я хочу, щоб мене любили не за гроші.
Не хочу, щоб ти думав:
«Розслаблюся, відпочину, бо знаю, що її батько за все заплатить».
А так, певно, і буде, а я не хочу сидіти й дивитися.
Хочу, щоб чоловік сказав: «Ні, я з усім розберуся.
Дякую, що робиш це все для нас».
-Так. -Хочу того, хто цінуватиме.
Зі мною про це не хвилюйся. Усе добре.
-Будьмо. -Будьмо.
-За гроші. -За гроші.
Вони правлять цим світом.
Мати власний будинок, купити його самій,
повернутися в нього з потенційним чоловіком —
протилежна до моїх роздумів схема.
У минулому я гадала, що в чоловіка буде свій дім,
або він хотітиме його купити, буде годувальником у сім'ї.
У нас з Іззі все не так, як я очікувала, але хай так і буде.
Так і житимемо.
Забудьмо про ті думки.
Будинок тепер стане зовсім іншим, я думатиму про вподобання Іззі.
Про його речі. Про те, що ми робитимемо з будинком.
Але, гадаю, буде весело.
Я вже чекаю на переїзд.
-Так. -Буде дуже весело.
Поцілуєш?
Поцілуєш? Люблю тебе.
Ляблю тебе. Звучить краще. Л-я-б-л-ю.
Ляблю.
Так, більш чуттєво, бо не всі так кажуть.
18 ДНІВ ДО ВЕСІЛЬ
АЛІЯ, 28, МЕДСЕСТРА В РЕАНІМАЦІЇ
УЧЕ, 33, ЮРИСТ
Радий нарешті тебе побачити.
Дякую, що захотів зустрітися зі мною.
Гадаю, нам є про що поговорити.
Я шкодую…
Що так тебе покинула.
Я люблю тебе.
І я ніколи не відчувала з іншими чоловіками такого зв'язку, як з тобою.
І я ніколи не говорила з іншими про те,
про що говорила з тобою.
Ти досі в моєму серці.
Не хочу нікого, крім тебе.
Хочу, щоб ти був поряд. Я хочу бути твоєю половинкою.
Хочу рости разом із тобою.
Я б вийшла за тебе. Справді.
Хочу бути з тобою.
Справді.
Переклад субтитрів: Юрій Пасічник