8 DNÍ DO SVATBY
Hádejte, kde jsme?
Kde to jsme?
Chystáme se pro povolení ke sňatku. Je to tady.
Jsme u soudu.
Posledně jsem tu byla kvůli pokutě za rychlost
a tohle je mnohem lepší.
- Podívejte, naše jména. - Máme to.
Připraveni.
- Páni. Šílený. - Jak se cítíš?
Cítím se skvěle. Těším se.
Realita je tady. Dochází mi to.
Nemůžu se dočkat.
Panebože.
Tak jo.
Přijeli jsme si pro povolení ke sňatku.
Zkontrolovali jste jména? Ujistěte se o správnosti.
Ano, jsou správně.
Bude to sedmdesát čtyři dolarů.
Tak jo.
- Těšíš se? - Ano.
- A ty? - Ano.
LÁSKA JE SLEPÁ
7 DNÍ DO SVATBY
Panebože. Tolik šatů jsem v životě neviděla.
Hele, ty šaty vypadají úžasně. Jsou nádherné!
Panebože!
Jsi v bílé!
Nádhera!
- Ahoj. - Ahoj, kluci.
Pojďte dál. Posaďte se.
- Jak se máte? - Dobrý. Těšíme se!
Koho máš s sebou, Lydie?
- Přivedla jsem svou mámu. - Ahoj.
Renee.
- Ahoj, Renee. - Ahoj.
Jednu z nej kámošek, Christu.
- Ahoj. - Ahoj.
A můj pohledný bratr William.
Williame, ahoj!
- Máte z ní radost? - Rozhodně.
Lydia je velmi upřímná a vím, že chtěla najít lásku.
Jsem nadšená.
A znáte Miltona?
- Ano. - A? Mami?
Bylo to dojemné.
Štěstí.
Láska.
Cítím to.
Dobře. No, je to velký den.
- Cítíte to? - Jo.
Od vaší svatby vás dělí už jenom jeden týden.
Jak se ta slova poslouchají?
Těším se.
Stresující, šílené, vzrušující.
Žádná odpověď není špatná.
Mám kliku, že jsem našel Lydii.
Ona je neřízená střela
a nikdy s ní není nuda.
Cítím obrovské nadšení…
Pěkný.
Chci s ní strávit zbytek života.
Jen nesmím mít moc krátké kalhoty.
Jsi vysoký, ale tady si s tím poradíme.
Jsem ženatý s někým, kdo je pořádně hlasitý,
má spoustu energie a je to zábava.
Drž se zuby nehty.
Je to jako jezdit na býkovi. Prostě se drž a neupadni.
- Takže, mami, ahoj. - Ahoj.
Jak se máš?
Je mi skvěle.
Naprosto skvěle.
Ještě jsme ani nezačali.
Ještě nemám ani šaty.
- A už je v háji. - Já vím, je to doják.
No jistě. Tohle je velký den.
Jak ti bylo, když Stacy oznámila, že v experimentu někoho našla?
Byl to šok.
Ona neskáče do věcí po hlavě.
Ale myslím si, že tohle potřebovala,
protože ona byla ten typ, co se na člověka podívá
a podle toho se rozhodne, jestli s ním někam půjde.
Ano.
Tady musela jít do hloubky.
- A s někým si povídat. - Jo.
A opravdu je poznat.
Už jste, sestry a maminko, poznaly Izzyho?
- Ano. - Ano.
- A? - Máme ho rádi.
- Je úžasný. - Je nejlepší.
A on je rovnováha, kterou Stacy potřebuje.
Izzy, kdo je dnes s tebou?
Mám mámu a dva dobré přátele, Nicka a Zacha.
Ahoj. Jak se máte?
- Ahoj. - Těší mě.
Mě taky.
Měla jste možnost Stacy poznat?
Báječná dívka.
- A její rodina. - Úžasné.
Jsem rád, že tu dnes máte takovou podporu,
protože velice brzy budete stát u oltáře
a čeká vás to nejdůležitější rozhodnutí vašeho života.
Vezmete si muže, do kterého jste se zamilovaly
na základě toho, jaký je uvnitř?
Nebo je navždy opustíte?
Miltone, Izzy, na vás. Hodně štěstí.
- Díky. Na zdraví. - Na zdraví.
Chci něco zábavného, ale nechci, aby to vypadalo moc trendy.
Ano.
PANÍ ZAPATOVÁ
Bum.
To mi nechala vyrobit kámoška.
Ráno jsem to ukázala Izzymu a on měl úplně slzy v očích.
Paní Zapatová. „To je fakt hustý.“
Bože, proč brečíš?
Má to být sranda. „Jenom mi to fakt dochází.“
Umíš si představit tohle?
- Podívej. Jdou snadno dolů. - Jo.
To by se Izzymu líbilo.
Na nakupování mě nic neděsí.
Je to spíš o tom, najít něco, v čem se budu cítit jako já.
Potřebuju najít s těmi šaty spojení,
aby mi seděly a dávalo to smysl.
- Nemám ráda ty třpytivý blbosti. - Jo.
A co tohle?
- Podívej se, jak se tváří. - Takže tohle ne.
Něco divného, zvláštního, něco výrazného,
ale doplnit to tak, aby to úplně neřvalo.
Takové to neočekávané.
Něco takového potřebuju.
Nechci nic prostého.
- Co je to? - To bude asi vlečka.
- Zkusíme. - Tak jo.
Pokud se mi nehnusí, zkusím to.
Možná je rozstřihám a vytvořím vlastní.
Děkuju, že jste přišli.
Naprosto. Jsme tu pro tebe.
Jsi připraven?
Jo, jsem připravený.
Očividně jsem už jednou byl zasnoubený. Manželství jsem chtěl.
Je fajn vědět, co hledáš.
- A kdo jsi. - Přesně.
Stacy ví, co chce
a při hledání jde přes mrtvoly
a já taky.
Ale rozhodně jí věřím. Kdybychom spolu nekomunikovali tak dobře
a neřešili problémy, tak bych si asi tak jistý nebyl.
Ale když máme takový základ,
vím, že to s ní zvládnu.
Za týden máme svatbu a já nejsem nervózní.
Cítím takovou jistotu asi proto,
že jsem se takhle cítil ten den, kdy jsem ji požádal o ruku.
Věřím jí.
Jsem do ní šíleně zamilovaný.
Jsem hlavně šťastný.
Takže teď jsem plný lásky, štěstí a jsem připravený.
Nejvíc se bojím toho, jestli řekne ano.
Ty jo.
- Panebože, podívej se… - To se mi líbí.
Jak se v nich cítíš?
- Tvoje reakce… - Nic moc.
- Není to ono. - To nejsem já.
- Souhlasím. - Tohle nejsi ty.
Nikdo nebrečí.
- Ani slzička. - Nudí mě.
- Jo. - Je to nuda.
Úplně jsme nečekali, že se bude vdávat,
ale tenhle experiment je přesně pro lidi jako je ona.
Hodí se k sobě.
Izzyho máme rádi.
Pro její typ osobnosti působí jako uklidňující prvek.
Už se stal součástí naší rodiny.
- To bude ono. - To snad ne.
Bože, to je ono.
Nemůžu ani chodit, kolik toho je.
- Tohle je perfektní. - Bože, je to tak 4 000 tutu.
Ale je to nádhera!
- Já vím. - Celá záříš.
A ty. Ten tvůj výraz!
- Jak se v tom cítíš? - Miluju to.
To jsem já.
- Jsi to ty. - Nádhera.
Strašně ti to sluší.
Miluju to.
Jsi naprosto nádherná.
Páni, vypadáš fakt hezky.
To teda.
Taková krása.
- Vypadáš úchvatně. - Díky.
Překrásný. Co na to asi řekne Izzy?
To vím přesně. Bude brečet.
- Asi jo. - Ano.
Bude brečet. Je nádherná.
Tohle je šílený.
To jsou ty šaty.
Potřebuju, aby to bylo na míru, protože jsem…
- Divně stavěnej. - Vysokej.
Ona je výbušná,
má spoustu energie, je to…
Je úžasná.
Ale jo, je tvrdohlavá.
Je to spratek. Ale líbí se mi to…
Každý večer si před spaním povídáme.
Znáte mě, rozhovory mi zrovna nejdou.
To teda.
Neumíš mluvit.
Ale s ní jo. Je děsivý, jak dobře se nám spolu mluví.
Jak je možný, že si tak rozumíme?
A je tam respekt.
Jednou z věcí, na kterých musím pracovat,
je to, že ona je víc vášnivá a emocionální.
Musím si občas dávat pozor na správný výběr slov.
A…
vy mě všichni znáte, já říkám věci narovinu,
ať zní jakkoli vulgárně a nemístně.
Teď se to snažím usměrňovat.
Musíš mít filtr?
Jo, mám filtr. Jo,
asi musím mít trochu filtr.
Mělo to přijít už dávno, ale konečně je to tady.
Když říká, že ženy mají pravdu,
má pravdu.
Asi můžu přiznat, že jsem nervózní, ať už je to vidět, nebo ne.
Na tohle nejsem zvyklý.
Vždycky jsem jako ten uvolněný, zralý chlap, ale…
trochu se bojím. Jsem nervózní.
Chtěl bych Lydii věřit, že řekne ano,
ale… já nevím. Tohle pořád ještě nevíme.
Není to jistota.
Panebože! Přestaň!
- Bože, začala brečet. - Miluju to!
V těch šatech bych si tě vzala.
Řekla bych ti ano.
Panebože. Já se strašně těším.
Je tady realita.
Budu se vdávat.
- Co se ti líbí? - Hrozně se mi líbí tahle část.
Ten vršek.
Člověk o tom může snít, ale nikdy nemáte jistotu, že to přijde
a dojímá mě pomyšlení, že jsem tady.
Že jsem zamilovaná.
A že si jdu vybrat svatební šaty.
Proč? Ty se ti nelíbí?
Ne že by se mi nelíbily,
ale asi bych chtěla upnutější styl.
- Potřebuješ proporce. - Jo. Dá se v nich hýbat.
Tancovat, Zkusím twerkovat.
Tak jo.
Svět je zase, jak má být.
Zkusím jít dolů.
Tohle si pamatuješ, co?
- Lydie! - Tak se to dělá.
Do toho, Lydie!
Z toho vršku brzy něco vyskočí.
Ano.
- Můžeme na další? - Jo!
Snem každé matky je představit si syna jako ženicha
a dceru jako nevěstu.
Dnešek předčil má očekávání.
Snila jsem o tom,
ale nenapadlo mě,
jak to bude dojemné a vzrušující.
Panebože.
To tělo, holka.
- Tělo. - Můžeme mluvit o těle?
- To se mi líbí. - Hezký.
- Miluju to. - To je úžasné.
- Nádhera. - Strašně ti sluší.
Jsou trochu jako ty první, ale…
- Jo. - Pohádka…
- Miluju to. - Když přidáš rukávy…
Jo, s rukávy jsou to perfektní šaty.
Dva v jednom.
Jako bratrovi se mi to říká těžce, ale vypadáš úžasně.
Panebože!
Já čekala „moc koukaj prsa“.
- Ten závoj je dokonalý. - Husí kůže.
Co se to děje?
A do prdele.
To snad ne. Vypadáš jako princezna.
A máš korunu.
Proboha, to je nádherný.
To snad ne.
Mami.
Páni.
Te amo.
Já tebe taky.
Hermosa.
Nikdy jsem si nebyla jistá,
jestli se tohle stane.
Nebyla jsem si jistá, jestli někdy půjdu k oltáři.
Nepředstavovala jsem si, že budu takhle šťastná
a je to úžasný pocit.
Zasloužíš si to.
Ano. Zasloužíš.
Nevěděla jsem, jak moc to chci.
Jak moc jsem chtěla najít toho pravého.
To jsou slzy štěstí,
protože to za to stálo.
Každé zlomené srdce, každá modlitba,
každé klečení na kolenou a žádání vesmíru, Boha, o vedení
správným směrem.
Stálo to za to, protože jsem tady ve svatebních šatech.
- Jsou to ty pravé? - Ano.
Sny se plní.
Ano, je to splněný sen.
2 DNY DO SVATBY
MUZEUM LETECTVÍ
Těším se.
Já rychlost zvládnu. Ne, že mě pozvracíš.
- Budu v pohodě. - Dobře.
Gesta jsou pro Stacy důležitá.
Včera bylo pondělí, tak jsem doplnil vázu. Květinové pondělky.
A napsal jsem jí vzkaz.
Udělal jsem takovouhle drobnost a ona měla celý večer skvělou náladu.
Tohle je bombardér B-25 Mitchell.
- To je super. - Že jo?
- Vypadá drsně. - To teda.
Má ráda, když převezmu iniciativu,
tak jsem jí chtěl nachystat výjimečný den.
Svatba se blíží,
tak aby měla malou ochutnávku toho, jak bude vypadat náš život.
Takže žebříky jsou dole, letadlo je vaše.
Užijte si to.
- To snad ne. - Jo!
Je to vůbec bezpečné?
Protože tuhle neděli někde musím být.
Od její rodiny a přátel jsem slyšel,
že miluje soukromé lety.
Panebože!
Prostě sem naskočím.
Ptali se, jestli něco takového zvládnu.
Zda naplním očekávání.
Její otec mi řekl, že láska je první třída,
tak tu jí dneska dávám.
Romantické.
- Kam půjdu? Tady? - Tady.
Děkuju.
Je to super a jiné.
Nečekané.
Romantické.
To se mi líbí.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Jedna z posledních schůzek před svatbou.
Zrovna mi to došlo.
Upřímně jsem se při zkoušení obleku cítil fakt dobře.
V poslední době nebyly problémy, tak jsme klidní.
Posadit se naproti tobě mi nikdy nezevšední.
Připadáš mi hrozně zajímavá.
S tebou nikdy nebude nuda.
Ať už je to špatné, nebo úžasné, nikdy to není nuda.
- Jejda. - Ale jo…
- Ber, nebo nech být. - Já to beru všema deseti.
Jo, zlato.
- Děkuju. - Tady máte.
Fakt se těším.
Já taky.
Musím říct, že bych tady teď neseděla,
kdybys pro mě nebyl tak uklidňující.
Občas nemusíš ani nic říct a prostě mě to uklidní.
Jsi klidem v bouři, který…
To uzemnění…
Najednou je všechno rozmazané. Ať mě v tu chvíli
obejmeš nebo se na mě podíváš.
Někdy je to jen tvoje energie. Je hodně vyrovnaná
a taková klidná. To je jedna z věcí, kterou na tobě mám nejradši.
Já ani nečekal, že se znovu zamiluju.
- Vážně? - Ne tak brzy.
Miluješ lásku.
Asi jsem se jí vyhýbal.
Nečekal jsem, že…
budu tady
a s tebou
a že se budeme brát.
A pak bum! Přišla jsi jako překvapení…
Jako vždycky.
Jsem do tebe šíleně zamilovaný. Jsem do tebe blázen.
No, už jsme začali propojovat naše rodiny.
U vašich jsem si to hrozně užil.
Cítil jsem se vítaný, milovaný a…
Viděli jsme se dvakrát a cítím, že jsme si blízcí.
Je to i tím, co jim o tobě říkám a jak se s tebou cítím.
Vidí mě šťastnou a je to tebou,
takže tě mají rádi.
Bylo to dobré.
Všimnul jsem si. Když trávím čas s tvojí rodinou,
- chybí mi ta moje. - Jo.
Je pro mě trochu zvláštní,
když tam velká část mojí rodiny nebude.
Udělal jsem to osobně jen proto,
že je to můj den.
Náš výjimečný den.
A já nechci…
žádné názory nebo něco takového,
které bych…
prostě…
nechtěl ten den slyšet.
Jen proto, jak jsme se my dva
seznámili.
Budou tam lidi,
kteří jsou pro mě nejdůležitější a kteří jsou
upřímní a podporující,
i když jsem nebyl dokonalý člověk.
Takže…
- Mám mámu. Ta je nejdůležitější. - Tvoje máma je úžasná.
Ano.
Na druhé straně té mince je celá moje šílená rodina…
Já vím.
Oni tě zbožňujou.
Ať to bude s tvou rodinou jakkoli,
moje rodina tě zbožňuje a nejspíš tě budou štvát
a budeš se jich chtít zbavit.
Nemyslím si, že mě začnou štvát.
Miluju tvou rodinu.
- Těším se, až budu její součástí. - Jo.
Do prdele, už jsem, takže…
Jo, proč se s tebou baví víc než se mnou?
Přesně proto jsem tak nadšený, protože jsem jednak získal manželku,
životní partnerku a navíc ještě celou rodinu.
Mnoho splněných snů.
Já nevím. To…
je šílený.
Moje ruka. Chceš ji chytit?
Ano.
Na co budeme tancovat? Víme to vůbec?
Pop. 'N Sync, „This I Promise You“?
- Ne. - Dobrá písnička.
Já vím, ale ne. Ne! Jak budeme tančit?
My tu sedíme
a vyvolají nevěstu a ženicha.
- Dobrá otázka. - „Ženich a nevěsta na parket.“
- Já chci… - Ne, máš to říct.
„Pan a paní Izzy Zapatovi na parket!“
Panebože. Proč se ti tak změnil hlas?
Mám vysoký podpatky. Mám spoustu zapatos.
Je to náš první tanec?
Chybí mi u tance táta.
Táta mě učil…
Tancuj na tep mého srdce, zlato.
Jasně a klidně.
Panebože, vnitřní stehna.
Jsi v pořádku?
Za dva dny se vezmeme. Jaké máš šťastné číslo?
Dva.
Jasně.
Bylo to číslo mého dresu.
Za dva dny to bude fajn.
Jak se cítíš, když to řekneš nahlas?
- Miluju tě. - Já tebe taky.
Co je nového?
Nic moc.
Práce. Práce, práce, práce. Práce a děti, manžel a práce.
Manželský život.
Co říkala Lydia po setkání s rodinou?
Připadalo jí to náročné. Podle mě to šlo líp, než jsem čekal.
Co jsi čekal?
Já nevím. Myslím, že je těžké se k nám přidat.
Když se podívám na dynamiku naší rodiny,
je to jiné než třeba u mých kamarádů.
Neříkám, že je to špatné. Funguje to dobře.
Lydia mluví s matkou každý den. Její sestry s ní každý den mluví.
- Jo. - U nás je to jiné.
- Velmi vášniví lidé. - Vášniví? Jak to myslíš?
Vyjadřují emoce, dělí se.
Dělí? Jsou jako naše rodina?
Ne.
Jsme vášniví.
- Jsou trochu víc… - A dáváme.
Jsou emocionálnější.
- My neukazujeme emoce. - Já vím.
Co plánování svatby? Jste připravení?
Myslím, že ano.
Kde bereš tu jistotu?
Asi tam, kde jsem ji vzal, když jsem se pro to rozhodl.
Spoléhám na intuici.
Pořád jsi můj bratr. Mám tě ráda,
ale lidi si myslí, že je to falešné.
Zadruhé se teprve poznáváte.
Manželství je náročné.
Je to důležité.
Co říká máma? „Tvoje vnímání je tvá realita.“
Já nevím. Je to divný.
i když si děláš věci po svém,
tak jsme byli z velké části u těch velkých rozhodnutí.
Pořád jste u toho,
ale pokud se mám rozhodnout já,
tak pokud by to máma s tátou neschválili,
kdyby mi řekli, že si ji nemám brát,
tak víme, že to asi stejně udělám.
Posbíráš potřebná data a na základě dat
se co nejlépe rozhodneš.
Zní jako vědecký projekt.
To ne, prostě mám analytické myšlení.
A také mám nastavené své standardy, se kterými jsem byl vychován
a vím, co u manželky hledám.
Vím, co studovala. Líbí se mi její kariéra.
Líbí se mi, jak je pracovitá.
A má i další vlastnosti,
které u partnerky hledám vzhledem k tomu, jaký jsem já.
Mám rád lidi se soucitem,
kteří projevují emoce.
Mít vedle sebe otevřeného člověka mi pomáhá růst.
Jde tu o propojení života s někým jiným.
Chceš být té osobě oddaný.
Chceš tomu člověku všechno obětovat.
Třeba taky mluvíme o výchově dětí s tím člověkem.
To je velké téma. Mluvili jste o výchovném stylu?
Vím, že teď děti mít nechcete,
ale mluvili jste o tom?
Ano.
Školky jsou šíleně drahé.
A taky spojování rodin.
Kdyby se něco stalo a ty ses musel přestěhovat,
nebo se postarat o rodiče, nebude jí to vadit?
Je to…
Probírali jste všechny tyhle věci?
Říká se, že manželství je jako obchodní kontrakt.
Souhlasím s tebou.
Manželství může být jako obchodní kontrakt,
ale já si myslím,
že po rozhovorech s Lydií vím,
že jsme tu ze stejného důvodu.
Oběma nám jde o manželství a milujeme se.
- Myslíš, že se cítí stejně? - Jo.
Tak co, přijdeš na svatbu?
Budeme tam.
Lydia Johnsonová?
Řekl jsem jí, že musí mít moje příjmení.
Vezme si tvoje příjmení?
- Nechá si obě? - Myslím, že ne.
Snad ví, do čeho jde. Opravdu.
1 DEN DO SVATBY
Tak jo.
Spousta hezkých…
vzpomínek.
Něco jsme spolu probírali.
Co si o tom myslíš?
Asi mám pocit,
že nevím, jestli ti můžu věřit.
Přesně v čem?
Ohledně kreditních karet a tak. Už jsem se tě na to předtím ptala.
Nechápu, proč jsi mi o tom neřekl dřív.
Přece jsem se tě ptala, proč nemáš kreditní kartu.
A ty jsi mi řekl, že jsi ji měl na vysoké
a pak ses jich zbavil. Nic víc.
V buňkách jsem se tě ptala na finance a dluhy.
Ty jsi mi řekl, že nemáš co říct a to asi nebyla úplně pravda.
Říkám ti všechno.
Nelhal bych ti o tom.
Chtěl jsem ti všechno říct
až bychom si nad tím sedli a probrali to.
Dosud jsme o tom mluvili tak mezi řečí.
Bylo to spíš…
Bylo to spíš tak mimochodem.
V buňkách jsem neměl pocit, že tam spolu sedíme
a můžeme tohle formálně probrat.
Já jsem tohle chtěl probrat formálně,
protože jsem věděl, že to bude na dlouho.
Rozhodně před tebou nic neskrývám. Nechtěl jsem před tebou nic skrývat.
Kdyby ano, snažil bych se z toho vykecat
a co nejvíc to zamést pod koberec.
Proto jsem chtěl přijít za tebou a probrat to.
Neskrýval bych to.
Připadá mi, že často kroužíš kolem a možná odbíháš od toho,
na co se opravdu ptám.
Jo, odbíhám.
Občas to nedává smysl, musím na tom zapracovat,
ale nesnažím se tomu vyhnout,
nebo ti něco nakecat.
Zpracování věcí mi chvíli trvá.
Ale nechci ti v ničem lhát.
Mrzí mě, že to takhle vidíš, ale nedělám to.
Ale lhal jsi mi o tom.
Jak to myslíš?
Když jsem mluvila o kreditních kartách, ani to nebylo o penězích.
A ty jsi neřekl, že mi musíš něco říct.
„Děje se mi tohle.“
Nic takového.
Můžu teda vůbec věřit tomu, co mi o tom říkáš teď?
Čekala bych, že to vyplyne nějak přirozeně.
Takové to: „Chci k tomu něco říct.“
Máme se brát, víš, že bych na to přišla.
To mě děsí.
Určitě jsem se to před tebou nesnažil skrývat.
Proto jsem ti to řekl. Nesnažil jsem se to skrývat.
Došlo k nedorozumění. Myslím, že se to jen špatně pochopilo.
Ne, že bys… Pochopila jsi to jinak, než jsem myslel.
Naštvala ses.
Rozrušilo tě to.
Chci, abychom měli oba jistotu, že budeme dál bojovat.
Oba se bojíme.
Nechci mít pocit, že musím chodit po špičkách.
Snažím se ti ze všech sil ukázat, jak se přesně cítím
a vím, že to nedává smysl,
ale prostě tě nechci rozrušit, nebo říct něco,
co by tě mohlo rozhodit a co jsem tak nemyslel. Tak to cítím.
Nevím, kde se ten strach bere.
Nastanou chvíle, kdy mě rozhodí, co ty řekneš.
Proto je těžké to říct. Ale od začátku jsme si říkali,
že do toho jdeme, i když je to těžké, protože to zvládneme.
Mám pocit, že to jsme na začátku dělali.
Znovu říkám, že jsem o tom nechtěl lhát,
protože to bych ti to ani neřekl.
A napadlo tě na té čerpací stanici, v tu chvíli, kdy jsem se zeptala,
jestli máš kreditní kartu
a ty jsi řekl ne.
A já se zeptala proč. A tebe nenapadlo mi to zdůvodnit.
V tu chvíli ne, protože…
kdybychom se na to téma bavili, chtěl bych mít formální rozhovor.
Tohle je důležité.
Takhle se chci bavit o všem.
Vyřešit to najednou. Dluhy a všechno kolem.
A ani teď nemám dluhy, všechno je splacené, jen mám špatné skóre.
Nebylo to moc peněz.
Celkově to podle mě bylo…
asi 3 500 dolarů.
Znáš mě.
V tuhle chvíli mě znáš líp
než kdokoli kromě mé mámy.
Znáš všechny emoce,
znáš každou myšlenku, která se mi honí hlavou.
Zamiloval jsem se do tebe,
protože jsi
za mě bojovala.
A pořád
se do tebe pořád zamilovávám.
Proto je mi špatně od žaludku.
Chci vědět, že mi kryješ záda.
Nechci ztratit tebe, ani nás.
Bude to dobrý.
Propána.
Miluju tě.
Já tebe taky.
Mám pocit, že smrdíš.
Mám pocit,
že bychom ti měli
dát deodorant.
- Těšíš se? - Ano.
Tady se cítím jako doma.
- Proč? - Nevím, líbí se mi minerály.
- Jsi takový šprt. - Proč jsem takový šprt?
Copak tohle není nejlepší místo v celém Houstonu?
Podívej.
- Já vím. Je to krásný. - Je to hezký.
- To je krásný. - Hele, můj oblíbený.
Vidíš ten rodochrozit?
Ano.
Tohle je fakt pěkný.
Nádherný, že jo? Hrozně uklidňující.
Je to uklidňující a nádherné.
Myslím, že je to romantické.
Pamatuješ naše první rande?
Spojili jsme se přes geologii.
Vím, že teď o tom vtipkujeme,
ale budeš moje číslo jedna.
Nebudu to přiznávat.
To je vše, co jsem napsala do deníku.
Je bizarní, že tu teď jsme, nemyslíš?
Ano.
- Jaký máš pocit ze svatby? - Těším se.
- Těšíš? - Jsi nervózní?
Ani ne.
Asi budu nervózní až toho dne.
Já budu hodně nervózní.
Děkuju.
- Děkuju. - Děkuju.
Bože, potřebuju někam dát žvýkačku.
Nemáš třeba účtenku?
Strčím ji do kapsy, zapomenu na ni a hodím je do pračky.
- Na zdraví. - Na zdraví.
Nikdy tě nenapadlo, jakou bys chtěl mít vedle sebe ženu?
Napadlo, ale…
- je to jiné. - Jak?
Nejsi ten stejný člověk jako v buňkách.
Jak to myslíš?
Občas se bezdůvodně probudíš mrzutá.
Jak to myslíš?
Někdy se probudíš hodně rozrušená.
Protože jsi udělal něco, co mě naštvalo.
Vždyť ses teď probudila, co jsem mohl provést?
Moje rozčilení má důvod.
Když něco nechceš udělat, neuděláš to.
To není pravda.
Nedávno jsem umyl nádobí a to jsem dělat nechtěl.
Vynesl jsem odpadky a ustlal.
Jak dlouho tam nádobí bylo? Jak dlouho?
- Kolik dní? - Asi den.
Ne.
- Den a půl? - Ne.
- Tři dny. - Ne, to jsou kecy.
To nejsou kecy.
Jídlo vedle tvého nočního stolku tam bylo tři dny.
Ani nevím, že to bylo u postele.
Vždyť je přímo tam.
Říkal jsi, že nejsi bordelář.
- Ale já to vidím. - To není pravda.
- Řekl jsi mi… - Nejsem pečlivý.
Neustále se na podlaze válí tvoje oblečení. Neustále.
Aspoň je v rohu.
Snažím se. Ale můžu se víc snažit.
Pokud je tohle tvoje snaha, tak se toho bojím.
Kámo, já se nechci pořád opakovat a říkat ti,
aby sis po sobě uklízel.
Kolikrát jsem ti to řekla?
Kolikrát jsem se po sprše musel vrátit,
protože jsem si nepověsil ručník?
Pokaždé.
Jen chci vidět, že mě bereš vážně.
Šla jsem do experimentu proto, abych byla skutečně milována.
A věřím, že mě miluješ.
O tom vůbec nepochybuji.
V tuhle chvíli si asi říkám,
jestli to budeš opravdu brát vážně
a zda budeš brát v úvahu věci, které mi vadí.
Pro tebe jsou ty věci jako oblečení a ručníky hloupost.
Mně to ale vadí.
Nemáš pocit, že já s tebou taky dělám kompromisy?
Jak to myslíš?
Vraťme se k celé situaci, o které jsme mluvili.
Nelíbilo se mi, jak jsi řešila tu situaci.
Přišlo ti, že tě soudím.
Mám pocit, že ti často nemůžu upřímně říct, jak se cítím,
protože jsi hodně emotivní.
To není špatně, ale já nechci mít pocit,
že si to špatně vyložíš.
Musím pečlivě volit slova, chápeš?
Ty máš pocit, že když lidi dělají něco jinak než ty, dělají to špatně.
Neřekl jsem, že to děláš špatně.
Neříkáš to, ale chováš se tak.
Lydie, já jsem tě neodsuzoval, ale…
Jen se mi úplně nelíbilo, jak jsi tu situaci vyřešila.
Vůbec. To je pravda.
Snad tě to neraní.
Nesoudím tě.
Nelíbilo se mi to. Vyřešil bych to jinak.
Zlobíš se na mě?
Poprvé říkáš, že se ti nelíbí, jak jsem se k tomu postavila.
Promiň.
Já v tom slyším,
že chceš někoho vyrovnanějšího.
Já jsem hrdá na to, jak jsem tu situaci zvládla,
nemohla bych tam sedět
a nechat ho mluvit ty kraviny.
- A musela jsem… - Prostě odejdi.
- Mohla jsi… - To jsem udělala.
Dvakrát.
Vidíš? Neodejdeš dvakrát. Když odejdeš, jsi pryč.
Nemohla jsem tě najít.
Kdyby si na mě začal někdo z mé minulosti vyskakovat
a nastal by problém, tak do toho prostě nejdu.
Vím, že není jednoduché ovládat emoce tak, jak to dělám já.
Panebože, nesnáším tu frázi. Nesnáším to.
„Neovládáš svoje emoce, Lydie.“
„Nereaguješ tak jako já.“ Co to jako má bejt?
Jasně, že to na mě má vliv.
Ztratila jsem spoustu cenného času s člověkem, který si to nezasloužil.
Koho to zajímá? Proč se díváš zpátky?
Omlouvám se, že nemáš emoce a nereaguješ stejně jako já.
Myslíš, že nemám emoce?
Místo toho, aby ses mě snažil pochopit
říkáš „koho to zajímá? Proč to děláš?“
To není odsudek?
Lydie, kdybych tě za to odsuzoval, tak bych odešel.
Neseděl bych tu s tebou.
Ale měl bych mít možnost mluvit s tebou otevřeně.
Nemusíš se mnou souhlasit,
- musíš mě podporovat. - Nepodporuju tě?
Podpořil jsi mě, ale teď tady poslouchám,
že jsem to měla zvládnout líp.
Neodsuzuju tě.
Ty mi taky vyčítáš, ať si zvednu ručník,
když vylezu ze sprchy
a já si neříkám, že mě soudíš.
Řeknu si „tak jo, fajn“.
Poslouchám tě, ale nemám pocit, že ty posloucháš mě,
když si něčeho všimnu.
Automaticky se začneš bránit.
Vím, že to bude špatný.
Já tě neposlouchám?
Ne. Neposloucháš.
Pokud ti něco navrhnu, tak ne.
Lydie, já dělám jen to, že se o tebe starám.
Pěkné rande. Jsme tady. Proč se musíme hádat?
Nehádáme se, jen se neshodneme. V tom je rozdíl.
Hádání, nebo neshoda, to je jedno, nemám to rád.
- Jako… - Myslíš, že já jo?
Já nevím.
Pak mě neznáš.
Jen mi prostě není
vždycky příjemné ti některé věci říkat.
Když mě lidi znevažují…
Já to beru tak, že když tě v životě někdo znevažuje,
není to o tom, aby sis uchránila ten svůj respekt.
Je důležité se soustředit na další kroky.
Když mě někdo poníží, moje činy mu ukážou, co jsem za člověka.
Není to o tom, co řeknu, ale udělám.
Není to o mých emocích.
Když se necháš rozhodit, kam nás to dovede?
Kam tě to v životě dostane?
- Když mě někdo poníží… - Dostalo mě to až sem.
Tam, kde dneska jsem.
Jen říkám, že to každý řešíme jinak.
A to je v pořádku, jsme dva různí lidé.
- A jsme… - A až budeme mít děti?
Já chci svoje děti naučit, že v životě je to někdy blbý.
Život je drsnej, ale nechci,
aby někomu dávali takovou moc, že…
Kdyby se to stalo s mou ex…
Prostě to každý řešíme jinak.
To je vše.
Chtěl by sis o tom s ní promluvit? To bys chtěl?
Kdybych šel, nebudu jí nadávat.
Nebudu se hádat a křičet.
Když se bude chovat agresivně, tak prostě odejdu.
- Nevrátil bych se. - Já mu nadávala?
Nenadávala jsem mu.
Nebrečel bych a neříkal, že je kretén a sráč.
To jsem mu neřekla.
To jsem říkala tobě
při vysvětlování, jak jsem se cítila.
A mimochodem, je.
- Díky za vysvětlení. - Protože udělal…
Já prostě… Ne.
Já…
Potřebuju chvilku.
Promiň, jestli jsem ti ublížil.
Promiň, že neplním tvá očekávání.
Nevystavuju tě očekáváním.
Mně to tak zní.
Jen jsem ti chtěl dát příklad chvíle,
kdy jsem se necítil úplně příjemně.
- Což je moje chyba. - Myslíš, že mně bylo dobře?
Myslíš, že mně bylo příjemné být označená za šílenou stalkerku?
- Ne. - Já to neudělala.
Říkáš, že mně nevystavuješ očekáváním,
ale zase prstem ukazuješ na to, jak jsem tu konkrétní situaci řešila.
Proč na tom vůbec záleží?
Ty jsi udělal, co jsi udělat chtěl.
Mrzí mě, že jsem udělala věci, které se ti nelíbí.
Ale to jsem já.
Tohle jsem já.
Mám hodně pocitů. Jsem hlasitá, Vášnivá.
Jsem emotivní.
Bože odpusť, ale co mám na srdci, to mám na jazyku.
A chci stát při tobě
a podpořit tě v každém tvém rozhodnutí.
Ale potřebuju, abys mi rozuměl.
Takhle jsem si dnešní den nepředstavovala.
Miluju tě.
Já tebe taky.
Zvládneme to, jo?
JEŠTĚ UVIDÍTE
Sešli jsme se zde, abychom oslavili jednu z nejlepších chvil.
To je nádhera.
Byli jsme tým. Miluju ho.
Já vím, že jo.
Moje holka. Miluju ji.
Zamilovali jste se do sebe na základě toho, jací jste.
Lydiina nejsilnější stránka je zároveň její slabinou.
Na poslední schůzce mě soudil a to bylo nepříjemné.
Nemůžu dýchat.
Teď začínám panikařit.
Promyslel jsi to dobře?
Panebože.
Ještě jsem nenapsal slib.
Buď teď, anebo nikdy.
Povstaňte.
Je čas rozhodnout, jestli je láska slepá.
Celé to bylo jako hurikán.
A ty jsi klidem v bouři.
Miltone, bereš si Lydii za ženu?
- Chci být milovaný tak, jak miluju. - Bože.
Co dělám špatně?
Překlad titulků: Zuzana Matějková