OPT ZILE PÂNĂ LA NUNȚI
Ghiciți unde suntem!
Unde suntem?
Ne vom lua permisul de căsătorie. Totul devine real.
Suntem la tribunal.
Ultima oară am plătit aici o amendă pentru depășirea vitezei. Acum e mai bine.
- Sunt numele noastre. - L-am obținut.
Suntem gata.
- Ce nebunie! - Cum te simți?
Minunat. Sunt încântat.
A devenit ceva real. Acum realizez.
Și abia aștept.
Doamne!
Bine.
Ne luăm permisul de căsătorie.
Ați verificat dacă numele sunt scrise corect?
Da.
Costă 74 de dolari.
Bine.
- Te bucuri? - Da.
- Tu? - Da.
DRAGOSTE PE NEVĂZUTE
ȘAPTE ZILE PÂNĂ LA NUNȚI
ROCHII DE MIREASĂ
Doamne! N-am mai văzut atâtea rochii în viața mea.
Toate rochiile arată minunat. Sunt superbe.
Doamne!
Te-ai îmbrăcat în alb!
Superb!
- Salut! - Salutare, băieți!
Intrați! Luați loc!
- Ce faceți? - Bine. Suntem încântate.
Cu cine ai venit azi, Lydia?
- Am venit cu mama mea. - Bună!
Cu Renee.
- Bună, Renee! - Bună!
Cu prietena mea Christa.
- Bună! - Bună!
Și cu William, fratele meu cel chipeș.
Bună, William!
- Vă bucurați pentru ea? - Bineînțeles.
Lydia e un om sincer și își dorea să-și găsească perechea.
Sunt entuziasmată.
- L-ați cunoscut pe Milton? - Da.
- Și ce părere are mama? - Sunt emoționată.
Sunt fericiți.
Se iubesc.
Simt.
Băieți, e o zi mare.
- Simțiți? - Da.
Mai aveți doar o săptămână până la nuntă.
- Ce reacție vă provoacă aceste cuvinte? - Bucurie.
Neliniște, emoție, bucurie.
Nu există răspuns greșit.
Am fost norocos s-o întâlnesc pe Lydia. E ca argintul-viu.
Nu mă plictisesc nicio clipă cu ea.
Abia aștept…
Frumos.
…să mă însor și să fim toată viața împreună.
Vreau să mă asigur că pantalonii nu-mi sunt scurți.
Ești înalt, dar avem noi grijă de tine.
Și eu sunt căsătorit cu cineva care vorbește tare
și are multă energie.
Te asigur că e plăcut, dar să te ții bine!
E ca la rodeo. Trebuie să ai grijă să nu cazi.
- Bună ziua! - Bună!
Ce mai faceți?
Foarte bine.
Perfect!
Nici n-am început.
Nici măcar n-am probat vreo rochie și deja plânge.
- Sunt puțin emoționată. - Desigur. E o zi mare.
Cum v-ați simțit când Stacy v-a spus că și-a întâlnit viitorul soț?
Șocată.
Nu se prea aruncă cu capul înainte, dar cred că e exact ceea ce îi trebuia,
pentru că înainte se baza pe înfățișare
atunci când își alegea un partener.
Da.
Dar acum a trebuit să atingă un nivel mai profund.
- Să stea de vorbă. - Da.
Să se cunoască bine.
Dvs. și surorile lui Stacey l-ați cunoscut pe Izzy?
- Da. - Da.
- Și? - Ne place.
- E grozav. - E minunat.
Și o echilibrează pe Stacy.
Izzy, cu cine ai venit azi?
Cu mama și doi prieteni buni, Nick și Zach.
- Salutare! Ce faceți, doamnă? - Bună!
- Îmi pare bine. - Și mie.
Ați cunoscut-o pe Stacy?
- Da, e minunată. Și familiei ei, la fel. - Grozav.
Mă bucur să văd că aveți parte de sprijin,
fiindcă, în curând, veți ajunge la altar
și va trebui să luați cea mai importantă decizie din viață.
Îi veți spune „da” bărbatului de care v-ați îndrăgostit
pe baza calităților interioare?
Sau îl veți părăsi pentru totdeauna?
Milton, Izzy, în cinstea voastră! Baftă!
- Mersi. Noroc! - Numai bine! Noroc!
Vreau ceva interesant, dar să nu fie ceva ce se poartă.
Da.
DOAMNA ZAPATA
MANAGER DE OPERAȚIUNI
Prietena mea a făcut-o la comandă.
I-am arătat-o lui Izzy azi-dimineață și i-au dat lacrimile.
Doamna Zapata. Zice: „Ce tare!”
Zic: „De ce plângi? Trebuia să te amuzi.” Zice: „Totul devine real.”
Ai alege vreodată așa ceva?
- Se scoate ușor. - Da.
Lui Izzy i-ar plăcea.
Nu mă intimidează cumpăratul rochiei.
Dar vreau să găsesc una care să mă reprezinte.
Vreau să simt că mi se potrivește, să mă văd îmbrăcându-mă cu ea.
- Nu-mi place sclipiciul. - Da.
Ce zici de asta?
- Uită-te la fața lui Stacy! - E clar că nu-i place.
Vreau ceva mai fistichiu, mai nonconformist,
care, cu accesoriile potrivite, să nu mai pară fistichiu.
Să zici: „Nu mă așteptam la asta.”
Asta îmi doresc. Nu vreau o rochie simplă.
- Ce e asta? - Cred că e trena.
- Hai s-o probez! - Da.
Dacă are ceva ce mă surprinde, o probez.
Poate tai o rochie și îmi fac alta din ea.
Mulțumesc că ați venit.
Cu plăcere. Îți suntem alături.
Ești pregătit?
Da, mă simt pregătit.
Am mai fost logodit o dată. Deci mi-am dorit să mă căsătoresc.
- Ajută să știi ce vrei și cine îți place. - Exact.
Stacy știe ce vrea și face orice ca să obțină, dar și eu sunt la fel.
Am încredere în ea.
Dacă n-am fi comunicat atât de bine și nu ne-am fi rezolvat problemele,
n-aș fi așa încrezător.
Faptul că pornim de la această bază
mă face să cred că facem echipă bună.
Mai e o săptămână până la nuntă. Nu am emoții.
Sunt foarte încrezător fiindcă așa simțeam și cu o zi înainte să o cer de soție.
Am multă încredere în ea.
Sunt îndrăgostit lulea.
N-am fost niciodată atât de fericit.
Debordez de iubire și fericire și sunt gata să fac acest pas.
Sper doar că va spune „da”.
ROCHII DE MIREASĂ
- Ia te uită! - Îmi place.
Cum te simți?
- Se vede pe tine că… - Nu ești încântată.
Nu mă reprezintă.
- Deloc. - De acord.
- Nu asta cauți. N-o să smulgi lacrimi. - E ternă.
- Da. - E foarte ternă.
Nu ne doream în mod special să se mărite,
dar acest experiment i s-a potrivit ca o mănușă.
Se potrivesc de minune. Ne place Izzy.
E foarte liniștit, ceea ce ei îi priește.
A devenit deja parte din familia noastră.
- E perfectă. - Doamne!
E exact ce trebuie.
E atât de înfoiată, că nici nu pot să merg.
- E perfectă. - Zici că sunt o sută de tutu-uri.
E superbă!
- Știu. - Îți radiază fața de fericire.
- Cum te simți? - Îmi place.
Mă reprezintă.
- Așa e. - E frumoasă.
Îmi place cum îți stă.
- Îmi place. - Arăți absolut superb.
Ești încântătoare.
Da!
Ce frumoasă ești!
- Arăți minunat, scumpo. - Mulțumesc.
E fantastică. Cum crezi că va reacționa Izzy?
Știu deja. O să plângă.
- Probabil. - Da.
O să plângă. E superbă.
Ce nebunie!
Asta e rochia.
Vreau ceva croit special pentru mine, fiindcă sunt…
- Atipic? - Înalt.
E atât de expansivă și are atâta energie…
E incredibil.
Dar e și foarte încăpățânată.
E răsfățată. Dar îmi place…
Încercăm să discutăm zilnic înainte de culcare.
- Știți că nu prea le am cu comunicarea. - Deloc.
Exact. Dar cu ea comunic așa de bine că mă și sperii…
Cum de relaționăm așa de bine?
Ne respectăm unul pe altul.
Trebuie să mai lucrăm la anumite lucruri.
De pildă, ea își arată mai mult emoțiile.
Uneori trebuie să mă asigur că folosesc cuvântul potrivit.
Și…
Toată lumea știe că spun lucrurilor pe nume,
indiferent cât de vulgar sau bizar ar fi.
Acum trebuie să o las mai moale, să învăț să…
Să ai și tu grijă ce spui?
Da, să am cât de cât grijă.
În sfârșit! I-a luat doar câțiva ani.
Când spune că noi, femeile, avem mereu dreptate… E adevărat.
Recunosc că am emoții, chiar dacă nu vreau să arăt.
Nu sunt obișnuit să mi le arăt.
Dau mereu impresia că sunt un tip relaxat și matur, dar…
Mi-e puțin teamă. Am emoții.
Aș vrea să cred că Lydia că va spune „da”,
dar rămâne de văzut, nu știu.
Nu sunt sută la sută sigur.
Doamne! Termină!
- A început să plângă. - Îmi place mult!
Și eu m-aș căsători cu tine.
O să spun „da”.
Sunt atât de bucuroasă!
Totul devine realitate.
Mă căsătoresc.
- Ce-ți place la ea? - Îmi place partea asta. Partea de sus.
Am visat la asta, dar n-am fost niciodată sigură că mă voi căsători.
Mă năpădesc emoțiile când mă gândesc că sunt aici,
că sunt îndrăgostită
și urmează să-mi aleg rochia de mireasă.
Ce nu-ți place?
Nu-mi displace, dar aș vrea să probez și ceva mai pe corp.
- Să compari. - Da. Pot să mă mișc, să dansez.
- Să văd dacă pot să dau din fund. - Da! Bine.
Totul merge strună.
Să văd dacă ajung până jos.
Îți amintește de ceva?
- Hai, Lydia! - Uite așa!
Hai, Lydia!
Dă ceva pe-afară în partea de sus.
Da.
- O încerci pe următoarea? - Da.
Visul oricărei mame e să-și vadă fiul mire
sau fiica mireasă.
Dar mi-a depășit așteptările.
Am visat la acest moment,
dar n-am crezut că mă va mișca într-atât.
Doamne!
Ce corp ai!
Da, ce corp!
Îmi place.
- Îmi place. - E splendidă.
- Superbă. - Îți stă perfect.
Seamănă puțin cu prima…
- Da. - Dar e mai de prințesă…
- Îmi place. - Dacă avea și mânecile…
- Da, dacă avea mânecile, era perfectă. - Doi în unu.
Fiindu-ți frate, mi-e greu să-ți spun, dar arăți superb.
- Doamne! - Credeam că zice că e prea decoltată.
- Și cu voalul ăla… - E demențial.
Incredibil!
Rahat!
Doamne! Arăți ca o prințesă.
Aia e coroana.
E superbă.
Doamne!
Mamă!
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Ești frumoasă.
Sincer, nu mi-a fost niciodată clar…
că ziua asta va veni.
Nu eram sigură că voi ajunge la altar într-o zi.
Nu mi-am imaginat că voi fi atât de fericită
și mă simt minunat.
Meriți.
Așa e.
Nici nu știam cât de mult îmi doream.
Cât de mult voiam să-mi găsesc perechea.
Sunt lacrimi de fericire
fiindcă a meritat tot ce am făcut.
Fiecare despărțire, fiecare rugăciune,
fiecare moment în care i-am cerut lui Dumnezeu și universului
să mă îndrume în direcția bună.
A meritat, fiindcă acum sunt aici, în rochie de mireasă.
- Crezi că asta e rochia? - Da.
Visurile se împlinesc.
E un vis împlinit.
DOUĂ ZILE PÂNĂ LA NUNȚI
MUZEUL AVIAȚIEI
Abia aștept.
Nu mă sperie viteza. Tu să nu vomiți pe mine.
- Nicio grijă! - Bine.
Stacy apreciază că sunt atent cu ea.
Ieri a fost luni, așa că aseară am umplut vaza cu flori.
I-am scris și o felicitare.
Am făcut un mic gest pentru ea, care a binedispus-o.
Acesta e un bombardier B-25 Mitchell.
- Tare! - Nu-i așa?
- Te dă pe spate. - Da.
Știu că îi place să am inițiativă,
așa că am vrut să-i pregătesc o zi specială.
Am vrut să-și reprezinte înainte de nuntă
cum va arăta viața noastră împreună.
Au coborât scara, puteți urca. Distracție plăcută!
- Doamne! - Da!
Suntem în siguranță în așa ceva?
Trebuie să fiu undeva duminica asta.
Familia și prietenii ei mi-au zis că îi place să zboare cu avioane private.
Doamne!
Trebuie să sar în avion.
M-au întrebat: „Faci față? Te ridici la înălțimea așteptărilor?”
Tatăl ei zicea că iubirea zboară uneori la clasa întâi, deci asta i-am pregătit.
Romantic.
- Unde mă așez? Aici? - Aici.
Mulțumesc.
E foarte cool și foarte diferit.
E neașteptat.
Romantic.
Și îmi place.
- Noroc! - Noroc!
E una dintre ultimele noastre întâlniri dinaintea… nunții.
Da, așa e.
Sincer, eu m-am relaxat după ziua când am mers la probă.
Nu ne-am mai certat, poate de asta suntem așa calmi.
Nu mă voi plictisi niciodată să stau așa la masă cu tine.
Mă fascinezi.
Nu va fi niciun moment de plictiseală.
Va fi minunat sau îngrozitor, dar plictisitor nu poate fi cu tine.
- Vai de mine! - Da.
- Dacă nu-ți convine, asta e! - Îmi convine de minune.
Da.
- Mersi. - Cu plăcere.
- Abia aștept. - Și eu.
În mod cert nu aș fi aici
dacă nu ai avea un efect liniștitor asupra mea.
Uneori, mă calmezi fără să spui nimic.
Ești o insulă de liniște într-o furtună…
partea aceea stabilă…
Totul e în ceață, dar tu mă îmbrățișezi sau îmi arunci o privire
sau faci un gest oarecare.
Uneori, îmi transmiți pur și simplu energia ta. Simt echilibrul și blândețea.
Asta îmi place cel mai mult la tine.
Nu credeam că mă voi mai îndrăgosti.
- Pe bune? - Cel puțin o vreme.
- Adori să fii îndrăgostit. - Cred că evitam sentimentul.
Nu credeam că…
o să fiu aici…
cu tine, pe punctul de a ne căsători.
Și m-ai luat prin surprindere…
ca de obicei.
Sunt îndrăgostit până peste urechi. Sunt topit după tine.
Deja am început să ne cunoaștem familiile.
M-am distrat grozav cu familia ta.
Am simțit că sunt binevenit și că mă plac.
Deși ne-am văzut doar de două ori, mă simt foarte aproape de ei.
Contează și ce le spun despre ceea ce simt față de tine.
Iar ei văd că sunt fericită,
așa că le va plăcea tot ce e legat de tine.
A mers bine.
Am observat. Stând cu familia ta, mi-am dat seama că familia e ceva…
ce-mi lipsește.
- Da. - Mă simt cam ciudat…
fiindcă mulți din familia mea nu vor veni la nuntă.
Am decis așa pentru că…
e o zi mare pentru mine.
Pentru noi.
Și nu vreau…
să aud tot felul de păreri și comentarii,
și să…
Probabil…
m-ar judeca sau ar comenta.
Din cauza felului în care…
ne-am cunoscut.
Vor veni cei care îmi sunt cei mai dragi și care…
m-au susținut și în momente mai delicate.
Deci…
- Vine mama mea. Asta contează. - E un om minunat.
Da.
Pe de altă parte, vine toată familia mea de țicniți…
- Da. - Ei te adoră.
Orice s-ar întâmpla cu familia ta, ai mei sunt înnebuniți după tine,
iar, la un moment dat, te vor enerva și îți vei dori să scapi de ei.
Nu cred că mă vor enerva vreodată.
Îți iubesc familia.
- Și abia aștept să fac parte din ea. - Da.
Adică fac deja parte din ea…
Da. De ce vorbesc mai mult cu tine decât cu mine?
Și de asta mă bucur, fiindcă am câștigat o soție
și un partener pe viață, dar și o familie.
Mi s-au împlinit deodată mai multe visuri.
Nu știu. E…
E o nebunie.
Vrei să mă ții de mânuță?
Da.
Știm măcar pe ce melodie dansăm?
Pe „This I Promise You”, a trupei 'N Sync?
- Nu. - Frumos cântec!
Nici nu mă gândesc. Cum o să dansăm?
Să zicem că suntem invitați acum pe ringul de dans.
- Bună întrebare! - „Urmează dansul mirilor.”
- Vreau doar… - Nu, trebuie să dansezi.
„Domnul și doamna Zapata pe ringul de dans!”
Doamne! De ce ți s-a schimbat vocea așa?
Mă încurc în tocuri. În zapatos.
E primul nostru dans?
Mi-e dor să dansez cu tata.
Tata m-ar învăța…
Dansează pe ritmul inimii mele!
Puternic și statornic.
Doamne, coapsele mele!
Ești în regulă?
Ne căsătorim în două zile. Care e numărul tău norocos?
Doi.
- Bine. - Era numărul meu de pe tricou.
Peste două zile va fi o zi norocoasă.
Cum te simți când o spui cu voce tare?
- Te iubesc. - Și eu.
Ce mai faci?
Nimic nou.
Muncesc și iar muncesc. Și văd de copii și de bărbat.
- Da. - Viața de familie.
Cum i s-a părut Lydiei întâlnirea cu noi?
Copleșitoare. I-am zis că a mers mai bine decât mă așteptam.
La ce te așteptai?
Nu știu. Cred că e greu să intri în familia noastră.
Dacă compar dinamica din familia noastră cu familiile prietenilor, e totul altfel.
Nu spun că e rău. Noi funcționăm bine așa.
Lydia vorbește zilnic cu mama și surorile ei.
- Da. - Le-am zis că noi avem altă dinamică.
- Ei sunt firi pasionale. - Adică?
Sunt foarte expansivi. Sunt darnici.
Darnici? Seamănă cu familia noastră?
- Nu. - Și noi suntem firi pasionale.
- Ei… - Și suntem darnici.
Își manifestă mai mult… emoțiile.
- Noi nu dăruim emoții. - Da.
Cum merg planurile de nuntă? Ești pregătit?
Cred că da.
De unde îți vine siguranța asta?
E la fel ca cu orice altă decizie.
Mă bazez pe instinct.
Ești fratele meu și te iubesc,
dar lumea crede că nu e ceva autentic.
Nu vă cunoașteți încă foarte bine. Căsătoria e un pas important.
E ceva serios.
Vorba mamei, percepția lucrurilor influențează realitatea.
Nu știu. E puțin ciudat.
Deși ești o fire independentă,
când a fost vorba de decizii importante, ai ținut cont și de părerea noastră.
Voi ține cont și în continuare,
dar când va trebui să iau o decizie,
chiar dacă mama sau tata s-ar opune și mi-ar zice…
„Nu te căsătorești sub nicio formă.”
Știm cu toții că aș face-o oricum.
Aduni date și iei cea mai bună decizie bazându-te pe informațiile pe care le ai.
- Zici că e un proiect științific. - Nu. Am eu o gândire mai analitică.
Datorită felului în care am fost crescut, mă ghidez după anumite standarde
în alegerea unei soții.
Studiile și cariera ei mi-au făcut o impresie bună.
Îmi place că e muncitoare.
Și are trăsături pe care țin să le aibă, având în vedere modul meu de a fi.
Îmi plac oamenii foarte empatici,
care își exprimă sentimentele.
Faptul că e sensibilă mă ajută să mă dezvolt.
Vă uniți viețile. Zici: „Voi fi alături de ea trup și suflet.
Voi face orice sacrificiu pentru ea.”
Și creșterea copiilor… Nu e ușor. Ați vorbit despre cum vreți să-i creșteți?
Știu că nu vreți să faceți copii acum, dar ați vorbit despre asta?
Da.
Să-ți trimiți copiii la grădiniță costă de te rupe.
E vorba și de unirea familiilor.
Dacă ai noștri pățesc ceva și trebuie să te muți sau să ai grijă ei,
va fi de acord?
Mă întreb…
Ați discutat toate lucrurile astea…
Se zice că o căsătorie e ca o afacere…
De acord, poți privi căsătoria ca pe o afacere, dar cred că…
Am discutat cu Lydia și ne motivează același lucru…
Ne dorim amândoi să ne căsătorim și ne iubim, deci…
- Crezi că și ea simte la fel? - Da.
Astea fiind zise, mai vii la nuntă?
O să venim.
Lydia Johnson?
I-am zis că e obligatoriu să-mi ia numele de familie.
O să-ți ia numele de familie?
- O să aibă două nume? - N-aș fi de acord.
Sper că știe în ce se bagă. Pe cuvânt.
O ZI PÂNĂ LA NUNȚI
Bine.
Îmi trezește…
multe amintiri.
Evident, am avut o discuție.
Ce părere ai?
Nu știu dacă pot avea încredere în tine.
În legătură cu ce?
Cu cardul de credit. Te-am mai întrebat despre asta.
Și mă întreb de ce nu mi-ai zis până acum.
Știi că te-am întrebat: „De ce nu ai card de credit? Primești puncte.”
Ai zis: „Aveam la facultate. Am renunțat la ele.”
În capsule, am vorbit despre bani și datorii. Ai zis că nu e nimic de știut.
Și nu era tocmai adevărat.
Eu îți spun totul.
Nu aveam de gând să-ți ascund.
Voiam să-ți explic totul
în momentul în care am fi avut o discuție serioasă…
și nu doar așa… când am atins subiectul în treacăt.
Nu doar așa, când…
când ne prosteam sau când găteam.
În capsule, nu ne-am propus la modul serios să punem totul pe tapet.
Iar eu voiam să discutăm serios,
fiindcă știam că va fi o discuție lungă.
Te asigur că n-am vrut să-ți ascund nimic.
Dacă ar fi fost așa, aș fi încercat să te aburesc
și să ascund totul sub preș.
Tocmai de asta am vrut să-ți spun.
N-am vrut să ascund.
De multe ori am senzația că divaghezi și eviți să răspunzi
la ce te întreb.
Da, mai divaghez.
Uneori sunt confuz, și încerc să nu mai fiu,
dar nu înseamnă că încerc să evit subiectul sau să te aburesc.
Îmi ia ceva timp să procesez lucrurile.
Cu toate astea, n-aș încerca să te mint.
Îmi pare rău că ți-am dat impresia asta. Nu încercam să te mint.
Dar ai mințit.
Cum adică?
Nici măcar nu vorbeam despre bani când am adus vorba de cardul de credit.
Și n-ai zis: „Trebuie să-ți spun ceva.
Uite care e situația!”
N-ai spus asta.
Și mă întreb dacă pot să am încredere în ce îmi spui acum.
Ar trebui să avem o discuție mai complexă. Să-mi povestești cum s-a ajuns aici.
Dacă ne căsătorim, știi că voi afla.
Asta mă sperie.
Te asigur că n-am încercat să-ți ascund.
De asta ți-am spus. Nu voiam să-ți ascund.
A fost o neînțelegere. Ai interpretat greșit.
Ai înțeles greșit ce am spus.
Te-ai supărat.
Te-ai înfuriat.
Vreau să avem amândoi încredere că nu ne dăm bătuți.
Ne e amândurora teamă.
Nu vreau să simt că trebuie să mă port cu mănuși cu tine.
Mă străduiesc să-ți spun exact ce simt
și știu că e greu de înțeles, dar îmi zic:
„Vezi să nu-i spui ceva care s-o supere sau s-o jignească, deși nu e intenția ta.”
Asta simt.
Nu știu de unde vine frica asta.
Vor fi momente când vei spune ceva care mă va supăra sau mă va enerva.
De asta e nevoie de efort, dar am zis de la început
că nu ne pasă de greutăți, fiindcă știm că le vom depăși.
Cred că asta am făcut până la un moment dat.
Repet, dacă aș vrut să te mint, nu ți-aș fi spus.
Nu te-ai gândit să-mi spui când eram la benzinărie
și te-am întrebat dacă ai card de credit?
- Nu. - Ai zis că n-ai.
Te-am întrebat de ce. Nici nu ți-a dat prin cap să-mi răspunzi.
Pe moment, nu, fiindcă…
Dacă e să discutăm pe tema asta, prefer să discutăm pe îndelete.
E ceva important.
Așa vreau să discutăm despre toate cele.
Punem totul pe tapet. Datorii, tot.
Acum n-am datorii, totul e plătit, am doar un scor de credit prost.
N-a fost o sumă mare.
În total, a fost vorba doar de…
3.500 de dolari.
Mă cunoști deja…
mai bine decât oricine…
în afară de mama.
Îmi cunoști fiecare emoție…
și fiecare gând care-mi trece prin cap.
M-am îndrăgostit de tine pentru că…
tu…
ai luptat pentru mine.
Și sunt din ce în ce mai îndrăgostit de tine.
Îmi face rău fizic să ne certăm.
Vreau să știu că mă susții.
Nu vreau să te pierd.
- Ne descurcăm noi. - Frate!
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Cred că miroși.
Cred că…
ar trebui să-ți cumpărăm…
un deodorant.
- Te bucuri? - Da.
Mă simt ca acasă aici.
- Cum așa? - Îmi plac mineralele.
- Ce tocilar ești! - De ce spui asta?
Vrei să zici că nu e cel mai tare loc din Houston?
Ia uite!
- E frumos. - Chiar este.
- Ce drăguț! - Uite! E preferatul meu.
Vezi rodocrozitul?
Da.
E foarte drăguț.
Nu e frumos aici? Te relaxezi.
Așa e, te relaxezi. E superb.
E foarte romantic.
Îți amintești prima noastră întâlnire? Geologia ne-a apropiat.
Acum știu că glumeai, dar mi-ai zis: „Tu o să fii prima mea alegere.”
Nu recunosc nimic.
Asta e tot ce am scris în jurnalul meu.
- E ciudat că am ajuns aici, nu crezi? - Ba da.
- Se apropie nunta. Cum te simți? - Abia aștept.
- Da? - Ai emoții?
Nu prea.
Eu n-o să am emoții până în ziua aia.
Eu o să am atunci emoții crâncene.
Mulțumesc.
- Mulțumesc. - Mulțumesc.
Trebuie să-mi pun guma undeva.
Ai vreo chitanță?
O bag în buzunar. O să uit și să o pun la spălat.
- Noroc! - Noroc!
Nu te-ai gândit niciodată cum ai vrea să fie soția ta?
Ba da, dar…
- Acum lucrurile stau altfel. - Cum adică?
În capsule, nu erai exact cum ești tu.
Ce vrei să spui?
Uneori ești morocănoasă fără motiv.
Cum adică?
Uneori ești supărată de când te trezești.
Pentru că ai făcut ceva care m-a supărat.
Dacă abia te-ai trezit, ce aș fi putut să fac?
Există un motiv pentru care mă supăr.
Dacă nu vrei să faci ceva, nu faci.
Nu e adevărat.
Zilele trecute, am spălat vasele, deși nu voiam.
Sau scot gunoiul. Sau fac patul.
Cât au stat vasele acolo?
- Câte zile? - O zi.
Nu.
- O zi și jumătate? - Nu.
- Trei zile. - Nu e adevărat.
Ba da.
A stat mâncarea lângă patul tău trei zile.
Nici n-am văzut că era acolo.
Era sub nasul tău.
- Ai zis că nu ești dezordonat. - Nu e adevărat.
- Ba da. - Ți-am zis că nu sunt ordonat.
Hainele tale sunt înșirate mereu pe podea.
Măcar sunt în colț.
- Fac tot ce pot. Mă voi strădui mai mult. - Dacă asta e tot ce poți, mă îngrijorezi.
Nu vreau să te pisălogesc, să zic întruna:
„Fă curat în cameră! Strânge după tine!”
De câte ori ți-am zis?
De câte ori se întâmplă să fac duș și să zic…
„N-am întins prosopul. Trebuie să…”
De fiecare dată.
Vreau doar să văd dacă mă iei în serios.
Am participat la acest experiment ca să fiu iubită așa cum sunt.
Și cred că mă iubești.
N-am nicio îndoială.
Sunt în stadiul în care mă gândesc…
„Oare o să ia în serios…
o să țină cont de lucrurile care mă supără?”
Pentru tine, chestia cu hainele și prosoapele e o prostie.
Dar pe mine mă supără.
Și tu crezi că eu nu las niciodată de la mine?
Cum adică?
Să revenim la ce am discutat mai devreme.
Când ți-am spus că nu-mi place cum ai procedat, ai simțit că te judec.
Am senzația că nu pot să-ți spun sincer ce simt,
pentru că ești foarte sensibilă.
Ceea ce nu e un lucru rău, dar nu vreau să mă gândesc…
„Dacă Lydia o să interpreteze greșit?”
Trebuie să am mereu grijă ce spun, știi ce zic?
Când cineva procedează altfel decât ai proceda tu, crezi că greșește.
Nu ți-am spus că ai greșit.
N-ai spus, dar așa te porți.
Nu te-am judecat, dar…
Nu mi-a plăcut cum ai gestionat situația.
Deloc. Ăsta e adevărul.
Sper că nu te supără ce-ți spun.
Nu te judec, dar nu mi-a plăcut. Eu aș fi procedat altfel.
Ești supărată pe mine?
E prima oară când spui că nu-ți place cum am procedat.
Îmi pare rău.
Iar asta înseamnă… „Prefer pe cineva mai echilibrat.”
Eu sunt mândră de cum am gestionat situația,
fiindcă n-aveam de gând să-l las să zică toate prostiile pe care le zicea.
- Și apoi… - Atunci pleci.
- Puteai să pleci. - Asta am făcut. De două ori.
Vezi? Nu pleci de două ori. Când pleci, s-a terminat.
Tu nu erai de găsit.
Dacă mă întâlnesc cu o fostă iubită care e agresivă și se iscă o discuție…
eu nu mă port așa.
Știu că nu îți e ușor să-ți controlezi emoțiile.
Doamne! Urăsc expresia asta.
Zici: „Nu-ți controlezi emoțiile. Nu reacționezi cum ar trebui.”
Ce naiba! Normal că mă supăr.
Mi-am pierdut o grămadă de timp cu cineva care nu merită.
Cui îi pasă? De ce te preocupă trecutul?
Îmi pare rău că nu ai emoții și nu reacționezi la fel ca mine.
Crezi că eu nu am emoții?
În loc să încerci să mă înțelegi, zici: „Cui îi pasă? De ce te porți așa?”
Și zici că nu mă judeci?
Dacă te-aș fi judecat, aș fi plecat atunci.
N-aș fi azi aici cu tine.
Dar ar trebui să pot fi sincer cu tine.
Nu trebuie să accepți felul…
- Vreau doar să mă susții. - Nu te-am susținut?
Ba da. Dar acum spui, de fapt,
că a fost vina mea și că nu m-am purtat cum trebuie.
Nu spun că a fost vina ta.
Și tu mă critici fiindcă las pe jos prosopul când ies din duș.
Și nu zic: „Aoleu, mă critică întruna.” Zic: „Bine.”
Eu te ascult, dar când fac o observație care te privește, tu nu mă asculți.
Ți se pare brusc că trebuie să te aperi.
E de rău, știam eu.
Eu nu te ascult?
Nu.
Nu și când te încurajez în legătură cu ceva.
Lydia, eu vreau doar să am grijă de tine.
Poate fi o seară frumoasă. De ce trebuie să ne certăm?
Nu ne certăm, avem o neînțelegere. E o diferență.
- Indiferent ce ar fi, nu-mi place. - Crezi că mie îmi place?
Nu știu.
Atunci, nu mă cunoști.
Nu mi-e tot timpul ușor să-ți spun ce cred despre anumite lucruri.
Când cineva se poartă urât cu mine…
În viață mai sunt și situații din astea.
Important nu e să pui la punct acel om, contează ce faci pe urmă.
Când mă supără un om, îi arăt cine sunt acționând într-un anumit fel.
Nu ținându-i un discurs sau țipând sau ieșindu-mi din fire.
Dacă îți ieși din fire, ce obții? Ce obții în viață cu atitudinea asta?
- Dacă cineva se poartă urât cu mine… - Așa am ajuns unde sunt.
Spun doar că avem abordări diferite.
Da, fiindcă suntem oameni diferiți.
- Am fost crescuți… - Și dacă facem copii?
Eu vreau să le explic copiilor mei că în viață vor fi și momente grele.
Când vor da de greu, nu vreau
să dea cuiva satisfacția de a ști că…
Dacă mă întâlneam eu cu o fostă…
Avem abordări diferite. Asta e tot.
Vrei să vorbești cu fosta ta iubită? Asta vrei?
Dacă aș vorbi, n-aș înjura-o. Nu m-aș certa, n-aș țipa.
Dacă ar fi agresivă, aș pleca și aș zice: „Gata!”
- N-aș pleca ca să mă întorc… - L-am înjurat pe Uche? Nu l-am înjurat.
N-aș plânge și nu i-aș spune: „Ești de tot rahatul.”
Nu i-am spus asta în față.
Încercam să-ți spun ție, să-ți explic cum m-am simțit în acel moment.
Și, apropo, chiar așa e.
- Mersi că mi-ai zis. - Văd că e…
Nu pot… Nu…
Nu…
Trebuie să mă calmez.
Îmi pare rău că te-am supărat.
Îmi pare rău că nu-ți îndeplinesc așteptările.
N-am vrut să te presez în niciun fel.
Ba așa pare.
Voiam să-ți dau un exemplu de situație
în care nu m-am simțit în largul meu.
- E vina mea. - Crezi că eu m-am simțit bine?
Când a zis că l-am hărțuit ca o nebună?
- Sigur că nu. - N-a fost așa. Zici că nu mă presezi.
Dar, pe de altă parte, critici felul în care am gestionat situația.
De ce contează?
Tu ai făcut ce ai vrut să faci.
Îmi pare rău că am făcut lucruri care îți displac.
Dar așa sunt eu.
Asta sunt eu.
Mă înflăcărez, vorbesc tare. Sunt o fire pasională.
Îmi exprim emoțiile.
Chiar dacă nu spun ce cred, se vede pe fața mea.
Vreau să-ți fiu alături
și să te susțin în orice decizie pe care o iei.
Dar vreau să mă înțelegi.
Nu așa credeam că va decurge seara asta.
Te iubesc.
Și eu te iubesc.
Ne descurcăm noi, nu?
DIN EPISOADELE URMĂTOARE
Ne-am strâns aici să sărbătorim un moment crucial din viață.
E superb.
Am făcut echipă bună. Îl iubesc.
Știu.
E fata pe care o iubesc.
V-ați îndrăgostit pornind de la calitățile interioare.
Una dintre calitățile Lydiei e și o slăbiciune a ei.
Era ultima întâlnire, m-a judecat și asta mă doare.
Nu pot respira.
Încep să realizez.
Te-ai gândit bine?
Doamne!
Încă nu mi-am scris jurământul.
Ori la bal, ori la spital!
Vă rog să vă ridicați.
Acum veți decide dacă există dragoste pe nevăzute.
Totul a fost ca un uragan. Și tu ești insula de liniște din furtună…
Milton, o iei pe Lydia de soție?
- Vreau să fiu iubit cum iubesc. - Doamne!
Unde greșesc?