Доброго ранку з Арлінгтона, Вірджинія.
У нас приємний, свіжий осінній ранок.
Ґарретт уже кілька годин не спить і відповідає на дзвінки.
У мене, на щастя, сьогодні вихідний.
Ходімо до Ґаррета на кухню.
Ґарретте, привітаєшся?
Як життя?
Мої друзі надіслали нам ці чудесні квіти, щоб привітати.
Ми розморожуємо губаня на вечерю.
Вона вперше скуштує спійману мною рибу.
-Не можу дочекатися. -Вона в захваті.
Я займуся деякими справами й весільними планами,
які ми обговоримо сьогодні ввечері.
Я підстрижуся, бо Тейлор не подобається моя зачіска.
-Офіційно. Я все зрозумів. -Неправда.
-Я чув, як вона це сказала. -Я такого не казала.
Я…
Я не казала такого. Коли я це сказала?
Але ти й не казала: «Я в захваті від твоєї зачіски».
Це що, наша перша сварка?
ЛЮБОВ СЛІПА
16 ДНІВ ДО ВЕСІЛЛЯ
Сидіти.
Голос.
Лежати.
Про краще годі було й мріяти. Це не дитина, але…
Вона майже як дитина. Вона була твоєю дитиною.
А тепер вона й моя. Семеро дітей.
Розігнався. Я на таке не згодна.
Четверо.
Троє.
З половиною.
-Як це? -Ми намагатимемось завагітніти.
-Жодних «половин». -Двоє.
Двоє.
Гаразд, двоє дітей, якщо…
Якщо перший — хлопчик, потрібна ще дівчинка.
-А якщо спочатку — дівчинка? -Тоді байдуже.
Далі — хто буде, той буде. Яка різниця?
Якщо буде двоє хлопчиків, я хотітиму ще дівчинку.
Так. Гадаю, без дитсадка ми не обійдемося.
Відвези Тіммі в садок.
-Тіммі? Ні. -Малюк Тіммі.
Чому Тіммі?
-А що ти хотіла почути? Малюк ДеАндре? -Ні.
Ні! «Джон»? Я не знаю.
-Джон — це як Тіммі! -Ні! Тіммі — це…
Ти казала, що хлопчику ім'я обиратиму я.
-Я придумала чудові імена. Не хочу казати. -Не кажи.
Так, у це унікальні імена. Не щось на кшталт «Ешлі».
-Мені подобається ім'я «Ешлі» -Ще б пак!
Ми намагаємося зачати дитину.
-Не намагаємося. -Неактивно не намагаємося.
Я активно не намагаюся.
Я здурію, якщо вийду заміж — і одразу ж завагітнію.
То рік без сексу?
Ні, на таке я не згодна.
О ні. Ти дивно на мене дивишся, і мені це не подобається.
Як я на тебе дивлюся?
-Я не хочу… -Типу: «Я знаю, що ти не…»
Із чим тобі допомогти?
Можеш відварити макарони.
Це нудно.
Ти спитав, чи допомогти.
Я хочу нарізати овочі, як шеф-кухар, чи щось таке.
Ти спитав «Допомогти тобі з чимось?»
Я відповіла: «Відвариш макарони?» Ти сказав «Ні».
-Але я його ніде не бачу. -Так, бо його треба вийняти.
Я подумав: «Ти забула макарони?»
Я не бачу їх.
Бо вони в тумбочці.
Мої улюблені — букканті.
Ага, кабадуссі.
Закип'ятити воду?
-Так. -Гаразд.
На скільки ввімкнути? На середній? Ні більше, ніж середній?
Просто закип'яти воду.
-Яка має бути температура? -Кип'яток.
-Ти вмієш кип'ятити воду? -Так.
-Ти сам казав, що вмієш готувати. -Я просто… Я вмію.
Заповнити каструлю на три чверті чи наполовину?
Наполовину, так?
Я просто…
Я не знаю, що може бути простішим, ніж відварити макарони.
Просто я… Давно цього не робив.
Я б розібрався. Я не хочу засмучувати тебе.
Три чверті, так?
Я зроблю це. Не хвилюйся. Іди сядь.
-Ти ж умієш відварювати макарони? -Я робив це один раз.
Ти відварював макарон раз у житті?
Це що, жарт?
Щодо твого брата, маєш якісь поради?
Ні.
-Ні? -Я дозволю йому з'їсти тебе живцем.
То мені просто бути собою?
Так.
Вдавай когось іншого. Жартую. Так.
-Відчинеш? -Звісно.
-Як життя? -Добре.
-Що питимеш? -Біле вино.
-Налити тобі в келих? -Так. Обслужи мене.
Звісно. Так.
Який у тебе зріст?
180 см.
-180 см, коли я взутий — більше. -Немає в нього 180 см.
-Ми однакового зросту? -Ні. Нік такого зросту, як я.
-Так, ми однакового зросту, еге ж. -Так.
-Мені здається, що… О боже. -Перевірмо довжину рук.
-Я перемогла. -Вона перемогла.
Якою ти уявляв собі Ханну?
Це дивно. Усі кажуть, що закохуються в кімнатах побачень,
і що зовнішність їх не цікавить.
А ця фігня працює.
Я обожнюю те, що вона каже, що думає
й не боїться…
Мені потрібна людина, яка ставитиме мене на місце.
Хлопчик на побігеньках.
Мені такий потрібен.
Не знаю, чи вона казала, та до неї я мав лише двох дівчат.
-Лише двох? -Лише двох.
-Скільки тобі? -Двадцять вісім.
Аж від душі відлягло. Я не мав жодної.
-Жодної? -Так.
Нуль.
-Вона була першою, кому я розповів. -Так.
Просто тому, що вона завжди робила те, що хоче.
Іноді ми сваримося й чубимося: «Іди вигуляй собаку».
І я такий: «Ні!»
Мені вона теж так каже.
-Вона дістає тебе з прибиранням? -Вважаєш, що я зациклена на чистоті?
Він знає, яка я чистунка.
Я прибираю після себе.
Не люблю, коли я приходжу додому, а там — гори одягу й брудного посуду.
Учора це дуже мене розсердило.
Наша сушарка сушить одяг п'ять годин.
Тож одяг просто залишився там.
Я прокинувся зранку — і вийняв одяг із сушарки.
Тоді я прокинулася — і побачила одяг, який Нік поскидав на ліжко.
Так буває, коли ти сидиш без роботи.
Що? Лише тобі можна бути злюкою?
Ти засмучений, бо я заробляю більше.
-Вона… -Це добре. Я радий.
Ким ти працюєш?
-Я агент з нерухомості. -Гаразд.
Як і всі на світі, я рієлтор.
Дякую.
Дуже смачно.
Куховарочка.
Це тому, що я безробітна.
Знайти роботу — раз плюнути.
Я пожартувала, і це було смішно, а ти заходиш надто далеко.
-Це вже не жарт, Ніку. -То був жарт.
Мабуть, ти не вмієш жартувати.
Може, нам обом слід над цим попрацювати.
Ти не вважаєш, що я дотепна?
Ти королева дотепниць.
Ти, бляха, королева дотепниць, Ханно.
Молодець.
Якщо тобі цікаво, є хлопці, які вважають мене дотепною.
О боже.
Знаєте, що означає: «Попустити когось»?
Що це означає? Дати свободу?
Забудьте. Мені треба у вбиральню. Даруйте.
Тут стає спекотно. Я скину куртку.
Так.
Не думай, що я серджуся через жарт із роботою.
-Мені було смішно, але… -Мене важко образити.
Бо Ханна могла б собі таке дозволити.
Ти цього не бачив, але вона… Вона…
Не те, щоб жорстка зі мною, але бувало, що вона казала й гірше.
Я нормально таке сприймаю, але коли це вже вдвадцяте, я такий: «Ясно».
У цьому й моя проблема в стосунках із нею.
-Вона чудова людина, але… -Так.
…вона каже всіляке,
а коли я кажу їй щось подібне у відповідь, вона ображається.
Так. Я кохаю її за те, яка вона людина, але іноді вона каже такі речі,
що я думаю: «Чорт мене це зачіпає».
Розумієш мене? Це важко викинути з голови.
Не знаю, про що ви тут говорили.
Поливали тебе лайном. Ти кохаєш Ханну?
Так. А ти колись був закоханий?
Ні, я ненавиджу чоловіків.
Я теж.
Усіх, крім Ніка.
-Головне, щоб ти мене кохала. -Я ненавиджу себе за це.
Ми сидимо вже дві години,
а вона вона ні разу мене не похвалила.
Та це нічого.
-Ти теж думаєш, що я його не хвалила? -Дай-но подумати.
-Ніку, я вважаю, що ти красунчик. -О боже.
-Ти терплячий. -Гаразд.
Я закохалася в тебе не просто так. Скажи, що тобі подобається в мені.
Мені подобається те, що ти не мусиш змінюватися заради мене.
І те, що ти можеш з усім упоратися сама.
Це сексуально. Мені подобається твоя впевненість.
Це робить тебе прекрасною.
Гаразд. Продовжуй.
Кохаю тебе. Мені було приємно це чути.
Учора ввечері я така: «Боже, це мій чоловік».
-Через ту ситуацію? -Так, як ти повівся.
Гадаю, найбільше в тобі я ціную те, що ти вмієш поспівчувати
і вмієш підібрати слова в потрібну мить, щоб утішити,
що й було потрібно Моніці.
Вона була неймовірно вдячна. Я була неймовірно вдячна.
Ти повівся дуже зріло й галантно.
Мене це заводитью
Не думаю, що ненависть до нього якось допоможе Моніці.
Вона дасть собі раду.
І вона сказала: «Перевіриш, як він?»
Я сказав: «Так, перевірю». Тож… Це багато каже про неї як людину.
-Вона заслуговує на такого, як Ґарретт. -Так.
Справді заслуговує.
І ти на такого заслуговуєш.
-Я заслуговую на таку, як Тейлор. -Як Тейлор?
Тейлор — ту, що блондинка й поп-зірка світового масштабу чи…
Дякую.
Я вже хочу відвезти тебе в Сан-Дієго.
Я вдячна тобі за цей серйозний крок —
бажання переїхати в інше місто на іншому кінці країни,
покинути свій дім, щоб бути зі мною.
Так, власне, мої батьки наголошували на цьому…
і мама сьогодні написала мені:
«Стривай, ти одружишся з цією людиною, а ми ледве її знаємо».
Вони хочуть проявити підтримку. Просто це для них — шок.
Мені важко розповідати тобі, що мені кажуть батьки,
бо причина не в тобі, хоче може здатися, що це не так,
і хтось слабший на твоєму місці просто сказився б.
Не скажу, що я приймаю слова твоєї мами близько до серця,
але бували миті, коли я почувалася…
не в своїй тарілці, а я до такого не звикла.
Я хочу, щоб ти знав щодо стосунків з батьками
й конфіденційності ваших розмов —
я не проти, щоб у тебе з ними були складні розмови про мене
й це залишалося між вами.
-Я не братиму цього на свій карб. -Добре. Я радий.
Справа не в тобі. Вони тебе не знають.
Треба просто сподіватися, що нам удасться
переконати наших батьків що ми при здоровому глузді
й що це все по-справжньому, що моє кохання — справжнє
і що ти й твоє кохання — справжні
й такІ, які мені потрібні.
Я дуже вдячна за твоє бажання приїхати в Сан-Дієго
й поговорити з моїми батьками, особливо з татом, який не хоче, щоб його знімали.
І це не тому, що він не схвалює цей процес.
Просто він не такий.
Але познайомитися з тобою, побачити, що ти щирий, що зі мною все добре,
побачити, що я відчуваю,
провести більше часу з тим, хто стане моїм чоловіком…
Якщо ти попросиш в нього моєї руки — це змінить усе.
Мені це потрібно, щоб піти під вінець за два тижні.
Коли я познайомлюся з твоїм татом і попрошу твоєї руки,
а він скаже: «Я не можу цього зробити».
Ну, знаєш, я не знаю, що…
Отже…
-І… -Я б його зрозумів.
Він мене не знає.
Так.
Він не знає, яка ми пара.
Знаю.
Нам треба добряче це обдумати.
Якщо наших із тобою сімей не влаштовуватиме цей поспіх,
чи є тоді сенс у весіллі?
Чи зможемо ми подолати це й жити із цим?
Думаю, так.
Але нам слід обдумати це.
Так. Щодо моїх батьків, якщо вони скажуть, що вони проти
й не приїдуть на весілля, я однаково зроблю це.
Я люблю їх до смерті, але рішення я приймаю сам.
Я знаю, наскільки для тебе важливе благословення твоїх батьків.
І сама лиш думка про те, що ми можемо не отримати його, до біса мене лякає,
бо я страшенно хочу бути з тобою.
Ця думка пригнічує мене.
Я хочу, щоб твій тато сказав: «Так».
15 ДНІВ ДО ВЕСІЛЛЯ
БУДИНОК ТІМА
-Гаразд. -Ми прийшли.
Сучасна барлога вишуканого холостяка.
-Тут гарно. -Так.
Гаразд.
Мені здається, що коли хтось бачить мій дім,
то дізнається про мене все.
На мою думку, наші помешкання дуже багато про нас кажуть.
Цей горщик — із будинку моїх прадідуся й прабабусі в Джорджії.
Літак — з Північної Кароліни.
Вінстон Черчилль. Я народився в Англії.
Це моє останнє спільне фото з моїми сестрами.
У мене кожна річ має своє місце,
Але я не хочу, щоб ти боялася,
що я не захочу нічого змінювати.
Я обдумав усе — й вирішив, що я хочу почати сімейне життя тут,
тож хай це буде початковою точкою.
Нагетси у формі динозаврів. Головний продукт у моєму раціоні.
Що? Нагетси у формі динозаврів?
-Так, динозаврики — смачніші. -Де?
А це моя спальня.
Тут гарно.
Ось ванна.
Це твоя раковина.
Будь ласка, тримай свої речі тут — на цій раковині.
Це моя раковина.
Гаразд.
Це гардероб. Є де розвернутися.
Не знаю, чи вистачить тут місця на весь твій одяг, але…
Його багато.
Вірю.
Озирнися.
Король і принц цього дому. Принц Родерік.
-Знаєш що? -Це принц Родерік.
Нагадує музей.
-Кабінет Черчилля. -Гаразд.
Ось, що я скажу: дуже чоловічий інтер'єр.
Сучасна чоловіча барлога. Назву це так.
Ага.
То як ти тут почуваєшся?
-Ти змогла б тут жити? -Тут дуже затишно.
Якщо я переїду сюди, то матиму право голосу?
-Авжеж! -Треба купити інші дивани.
Я не закоханий у ці дивани, та я люблю коричневу шкіру.
Це твого собаки?
Так, мій пес має свій диван.
Чому всі хлопці люблять такі дивани? Ну ось.
Здуріти.
-Уявляєш… -Мій тато має таке крісло.
Я радий. Твої предки мріяли про такі технології.
Аж ніяк. Коли вони створювали їх… то не думали про таке.
Це — успіх. Це мрія моїх предків.
Як почуваєшся?
-Трішки хвилююся. -Моя мама дуже мене захищає.
Батька немає, тож вона відчуває, що має взяти цю роль на себе.
Ніхто з моїх колишніх їй не подобався, та це тому, що вони були відстійні.
Ти зовсім не такий, як мої колишні хлопці. Усе буде добре.
-Усе буде гаразд. -Я люблю тебе, і мої рідні любитимуть.
-Я впевнений, що вони… вони все побачать. -Так.
Вони тут.
Привіт!
Як ти?
Привіт!
-Як справи? -Матусю! О боже!
Ось, познайомся з Рамзесом.
-Привіт. -Вітаю, радий познайомитися.
-Ось, мамо. -Дякую.
Боже, ми виглядаємо, як велика сім'я.
Скільки в тебе братів і сестер?
Лише старший брат. У нас різні тати, але…
Дівчинко! Вітаємо, ти одна з нас!
Та що ти кажеш?
-Але це правда. -Правда.
З наших татів можна зібрати волейбольну команду.
-Так і є! -У повному складі.
Цілком можливо!
-Один, два, три… -Три, чотири, п'ять…
Тільки не червоній.
Ви виглядаєте, як брат і сестра. Це дивно.
Ми не як брат і сестра!
Маю одну заявочку.
Коли білі зустрічаются з білими,
вони майже завжди виглядають, як брат із сестрою.
Я й чути не хочу, що ви — як брат і сестра.
Він нічого не казав про свою зовнішність.
-Так і мало бути. -Але без упину базікав про свій стиль.
Мушу сказати, він у тебе — не дуже.
-Не дуже? Не ваше? -Ні, це не моє.
-Не слухай її. -Брейкдансери з 1980-х…
Ні! Не…
-Ці косички. -Ел ДеБардж.
-Кучерики в стилі 1980-х… -Кучерики? Не любите таке?
-Це не моє. -Його волосся нічого не зробило.
Що є, те є…
Що саме в Маріссі тебе…
Бо за моєю донькою сохне безліч чоловіків.
Так, з її характером проти неї не встоїть ніхто.
Так, я знаю.
Я хотів, щоб у моєму житті була весела й грайлива людина.
Завдяки тому, як ми мислимо і як підходимо до різних тем,
спілкування в нас — на дуже високому рівні.
Вона не з тих людей, які замовчують проблеми.
-У нас була сварка. -Усі сваряться.
Їй треба було вийти. Вона сказала: «Не займай мене»…
-Так. Я сказала: «Не займай мене». -«Мені треба побути самій».
Я сказав: «Гаразд».
Я хотів дати їй час пережити свої почуття.
Щоб вона знала, що я поруч.
Так, я радий, що це трапилося, бо…
у Кабо й у кімнатах усе було так гладко й ідеально,
а для мене важливо було знати, що це більше, ніж захоплення.
Я хочу, щоб ти була в моєму житті,
і з тобою я можу уявити
прекрасний і довготривалий шлюб.
Хай там як, ти бачиш мене таким, яким я є,
і мені здається, що ти відчуваєш те саме.
-Я відчуваю, що мене чудово розуміють. -Так.
Що це за книга?
Коли діти були малі, альбоми були для нас дорогим задоволенням,
тому я зберігала все в пластиковій коробці.
Так.
Марісса завжди просила купити їй альбом,
тож я зробила колаж із деяких фотографій.
Я цього не бачила!
-Дякую, мамо! -Будь ласка.
-Він мав альбом. -Я маю фотоальбом, так.
-Це мій тато. -Це ми з твоїм батьком.
-Це твій тато? -Це моє улюблене фото з вами.
-Це мамине улюблене фото з нами. -Це твій день народження.
-Цього року? Це мило. -Дивися, яка я щаслива.
Ця фотографія, з дивними прикрасами, —
ми були настільки бідні, бо я мусила сама робити прикраси,
щоб одягти ялинку.
Бо ми не мали грошей на них.
Це неймовірно! Ми маємо схожого ангела на ялинку.
Ми були такі бідні, що я не мала рукавиць.
Я надівала шкарпетки. То був такий сором.
-Твоя усмішка не змінилася. -Вона постійно всміхалася.
-Ви були такими милими дітьми. -Так гарно!
-Я була заміжня. -Так.
Потім я розлучилася.
У віці 35-36 років у мене було четверо дітей.
Я прокидалася о четвертій ранку, працювала,
а тоді не спала до четвертої ранку, бо йшла в школу медсестер.
Вона буде адвокаткою, але вона завжди мені казала,
що хоче дбати про своїх малят, коли матиме дітей.
-Звісно. -І сидітиме вдома, тож…
Як ти плануєш розвивати свою кар'єру?
Гарно, що зараз ти маєш роботу, але всяке буває.
-Я думав про те, щоб продовжити навчання. -Із чого в тебе ступінь?
Я навчався в коледжі, але кинув навчання.
Це сталося через смерть мого тата, коли мені було 20 років.
Я більше не знав, у якому напрямку рухатися.
Може, я не здобув ступінь, та я завжди мав роботу.
-Я вмію подбати про себе. -Ясно.
Ти живеш сам у Вашингтоні. Не думаю, що ти бомж.
Бомжа вона б не обрала.
Але я хочу бути впевнена, що ти не покладаєш надій на її ступінь та гроші,
бо якщо у вас з'явиться дитина,
ніхто не хоче, щоб я приїхала жити з вами
й доглядала дитину, бо моя донька, бляха, мусить працювати.
Мама не хоче жити зі мною бо вона вважає мене злюкою, але…
-Вона стерво. -Я…
Вона командує.
-Це правда. -Так.
-Він відчув це на власній шкурі. -Ні, я це відчув.
-У нас була розмова про це. -Так, була.
Це не проблема, бо я знаю про її минуле.
Він сказав: «Я знаю, що ти звикла командувати моряками».
Вона звикла все контролювати, вказувати.
Але ти також маєш командувати, бо їй це подобається.
Він це робить! Тому ми, як два барани.
Я також хотів би зазначити, що я вже був одружений.
Я одружився, коли мені було 25 років.
Ти вже не був юнаком, 25 років — це доросла людина.
-То була його шкільна любов. -Що трапилося?
Коли ти одружуєшся, багато дізнаєшся про людину.
Хочеш розказати мені щось про шлюб?
Так, ви й самі знаєте.
Тож ми мали безліч розбіжностей,
про які дізналися, коли одружилися.
Але головна річ, яка відштовхнула нас одне від одного…
як на мене, це було те, що ми рухалися в різних напрямках у релігійному плані.
І, на мою думку, було несправедливо стосовно нас обох
змушувати її бути в ситуації, в якій вона нещаслива.
На ту мить
мені здавалося, що найкраще, що я міг зробити для неї, це дати їй…
-Ви обоє були згодні на розлучення? -Ми обоє бути згодні.
Ти не кинув її. Ви обоє були на це згодні.
Ми обоє погодилися, що рухаємося в різних напрямках.
Бо якщо вірити твоїм словам, ти просто святий.
Тобто: «Вона погодилася, ти погодився…»
-Ми дійшли до такого висновку. -Гаразд.
Коли я йшов на шоу, то бачив у цьому перевагу.
Я випробував це на собі. Я знаю, що мені потрібно.
Тож я чітко знав, чого шукаю.
Я не бачу в цьому нічого страшного.
-А мала б? -Я теж.
-Що є, те є. -Усі мають минуле.
Окрім позначки в паспорті, яке значення має для тебе шлюб,
враховуючи, що ти вже був одружений?
Це бажання бути відданим людині, рости разом,
бути відданим сім'ї, дітям, пізнавати разом світ.
-Я вийду у вбиральню. -Даси матусі цьом?
-Я ж зараз повернуся! -Вона просто йде у вбиральню.
Еге ж.
-Я тебе люблю. -І я тебе.
Альбом — чудесний. Хочу його роздивитися.
Гаразд.
Отже, найбільше мене хвилює те…
І я впевнена, що в кімнатах вона розповідала тобі, що вона…
вони росли в дуже жорстких умовах.
Їм довелося боротися за все, що вони зараз мають.
Усі вони вступили в коледж, важко працювали.
Вони самостійні.
І я ними дуже пишаюся.
Для мене шлюб — не щось вічне. Гарно, коли це не так.
Так.
Було б добре, якби це було на все життя, та я в таке не вірю.
П'ятнадцять років, 20 років, Боже. Щастя є, а тоді — минає.
Ви терпите одне одного, доки все не закінчиться.
Я вважаю, що вам із Маріссою слід укласти шлюбний договір.
Вона надто важко працювала, щоб її розвели,
і чоловіки вже не раз кидали її —
її батько, тоді — вітчим.
І щоб тепер її розвів чоловік, бо він замало заробляє…
Якщо ти дійсно кохаєш її так сильно, як кажеш, для тебе не буде проблемою
укласти шлюбний договір, щоб ви могли розбігтися без зайвих клопотів.
Я не проти шлюбного договору.
Я знаю, як багато вона працювала.
Знаю, скільки років праці вона вклала, щоб мати те, що має зараз.
Я не… Я тут не заради грошей.
-Я тут не заради… -Зараз вона грошей ще не має.
Вона ще вчиться.
Я не дозволю, щоб моїх дітей пошили в дурні. Справа не в тобі.
Так, я не приймаю це близько до серця.
Якщо вона дійсно тебе кохає, ти їй не байдужий чи хай що вона відчуває…
Я постійно переживаю за неї відколи вона почала зустрічатися в школі, в коледжі.
Ми іноді сваримося, але ця фігня — не жарти.
-Так. -Я не збираюся тривожитися
й хвилюватися за доньку в день її весілля.
Мені байдуже, яке весілля ви хочете влаштувати.
Я погоджуся на все, бо я завжди буду поруч.
Вона це знає, що б не сталося, хай там що мені треба буде зробити…
Я завжди її підтримаю. Усі вони це знають.
Так. Я згоден на всі сто.
Мені байдуже, що ви робитимете потім. Ми будемо раді тобі в нашій сім'ї.
-Якщо ти робитимеш її щасливою. -Дякую.
-Так. -Я буду поруч.
Ви зараз даєте мені своє благословення? Це можна розуміти так?
-Так, мамо! -Ви даєте…
Благословення не буде, бо я не вірю в шлюб на все життя.
То ви схвалюєте її вибір?
Для мене важливе лиш те, чого хоче Марісса.
Мені здається, що вона до нестями закохана в тебе, тож…
-Десять днів, 20 днів, байдуже. -Знаю. Це важко…
Серед усіх, з ким вона зустрічалася, ти мені подобаєшся найбільше.
Не скажу, що ти мені подобаєшся. Я вперше тебе бачу.
Вам потрібен час. Усе гаразд.
Мені подобається енергія, яку ти випромінюєш. Мені здається…
Думаю, ти будеш хорошим зятем.
Я вже є.
Гаразд, що вони сказали?
Без шлюбного договору благословення не буде.
Мені не потрібне її благословення. Мамо.
Маріссо, ти укладеш шлюбний договір?
Я сама це вирішу.
Просто не ставайте мільярдерами.
Мільярдери — люди аморальні. Я…
Якби вона захотіла стати мільярдеркою, я б такий: «Ні».
Я хочу… Хочу бути мільярдеркою.
-Я не мрію про гори грошей. -Ми могли б стати мільярдерами.
Звісно.
-Може, повернемося до весілля? -То ти даєш нам своє благословення?
Не знаю. А ти укладеш шлюбний договір?
Скажу тобі таке: скривдиш мою доню — я тобі яйця відріжу.
14 ДНІВ ДО ВЕСІЛЛЯ
Дякую.
Хвилюєшся?
Найбільше в знайомстві з батьками Ханни мене лякає те,
що я часто з ними бачитимуся, тож якщо їх не влаштовуватиме,
яка я людина чи що думає Ханна,
із цього нічого не вийде.
-Привіт. -Привіт.
-Вітаю. -Привіт, мамо. Маєш гарний вигляд.
Дякую.
-Привіт, Ніку. -Вітаю. Приємно познайомитися.
-Це вам. -Дякую.
-Вітаю з днем народження. Так. -Дякую.
А де мої квіти?
Принесу на наступному побаченні.
-Домовилися. Приємно познайомитися. -І мені, Раяне.
-Як твої справи? -Добре.
-Ви всі маєте чудовий вигляд. -Дякуємо! Ти теж.
Ти сексі.
«Ти сексі», — оце сказала.
Я приніс тобі кепку з емблемою «Кепіталс», бо знаю, що ти любиш хокей.
-Так. -Ковзани — не моє.
-Може, ти навчиш мене кататися. -Райдер зацікавився футболом.
-Це ти допомагатимеш Райдеру. -Гаразд.
Ти вже обрав позицію?
-Лінія нападу або… -Кікер?
Я був кікером, тож…
-Повір, це не менш круто. -Райдер більше скидається на квотербека.
Це правда.
-Я думав, що ти скажеш: «Квотербек». -Так.
Ви одразу зрозуміли, що цікавите одне одного?
Вона вирізнялася серед 14 інших жінок…
-Через акцент. -…з якими я розмовляв.
-Я така: «Привітики, я Ханна». -Так.
Але саме такої енергії й настрою я очікував від знайомств.
Вона крута, з нею легко розмовляти й встановити зв'язок,
який міцнішав з кожним днем.
-Він закохав мене в себе. -Так, це помітно.
-Як тато — мене. -Вона щодня в мене закохується.
-Так це й працює. -Сама не знаю. Ми вже багато років разом.
-Це важка праця. -Це труд.
-Так. -Шлюб — це нелегко.
-У нас було багато злетів і падінь. -Так.
-Розумієш? -Так.
На роль дружини мені потрібна сильна жінка.
-Мені треба, щоб мене мотивували. -Так.
Мені потрібна прямолінійна людина.
Гадаю, саме ця риса мені потрібна найбільше.
Іноді із цим можна перегнути палицю.
-Я стараюся! -Але прогрес є.
Ви не влаштуєте йому допит?
-Я такого не вмію. -Я хочу поговорити, побачити, який він.
Можна просто поговорити. Познайомитися ближче. Допит може зачекати.
-Йому вже від тебе добряче дісталося. -Не бачу сенсу влаштовувати йому допит.
Усе вже вирішено.
Ви прийняли рішення, тож… Я нічого не вирішую.
-Так. -Я лише тато.
Це тобі з ним доведеться жити…
-Так, доведеться. -…решту життя, не нам.
Прив'язана до нього. Прикута до нього.
-Це я буду прикутий до неї. -Так, мабуть.
-Її слово — закон. -Ми знаємо.
Є речі, на яких зациклені ми обоє, але…
Її список дещо довший за мій.
Мені потрібна відверта людина.
Я настільки ідеальна, що йому важко щось вигадати.
-Ти серйозно? -Так.
-У мене важко не закохатися. -О боже.
У мене також.
Так, і в мене.
Так.
Упевненості моїм дітям точно не бракує.
Я така, яка є. Не подобається — бувай.
Я постійно прискіпуюся до нього.
Нічого не можу вдіяти.
Їй із кожним хлопцем щось не так. «Він робить це, тому я не можу…»
-Щоб вона хоч зацікавилася кимось… -Зі мною вона зайшла так далеко… Так.
Тож вона точно щось відчуває.
Я занадто сильно тебе критикую, але ми одружуємося,
тому я хочу бути впевнена, коли казатиму: «Так».
Розслабся. Ти дуже напружена.
-Це правда. Я намагаюся заспокоїтися. -Так.
Але я не спокійна.
Ні, але вона чудова людина. Ви чудесно її виховали.
-Дякуємо. -Ви віддаєте її в хороші руки.
Що б я не робив, я вкладаю в це всю свою душу.
Школа, футбол це чи стосунки — ми в одній команді, так?
Тому я завжди буду поруч із нею.
-У житті трапляються складні ситуації. -Так.
-Кожному потрібен той, хто допоможе. -Найкращий друг.
-Так. -Ми маємо підтримувати одне одного.
Поки ми не пішли, не забудь про кепку.
Піду принесу її.
Ну, що скажете?
Він подобається мені. Він хороший, він увічливий.
Він мені подобається. Чи знаю я його? Ні, я його не знаю.
Але мені здається, що він має голову на плечах.
Він мені подобається, я його кохаю, і мені добре з ним.
Просто певні його риси й речі, які він робить, які…
Якби й ми так думали, то вже давно вигнали б тебе з дому.
-Так. -На деякі речі треба заплющувати очі.
Треба вирішити, із чим ти зможеш миритися.
До чого варто чіплятися? До чого — ні?
На що можна не зважати.
Цмакання. Плямкання. Я терпіти цього не можу, тому тато їсть у шафі.
Тож не зважай на дрібниці.
Усі мають якісь недоліки.
Це має бути хтось, із ким можна посміятися, з ким тобі добре.
Головне — щоб він добре ставився до тебе.
Я рада, що він вам сподобався.
-Я в стані стресу. -Він мені подобається.
-Стільки всього відбувається. -Не думай забагато. І легковажною не будь
-Так. Знаю. -Але без труда нема плода.
Мені здається, що я мала б бути більше закохана, веселитися, та в мене стрес.
Але ти сама все ускладнюєш.
-Знаю. Проблема в мені. -Справа не в ньому. Він спокійний.
А ти така…
-Справді? -Так. Як скажена. Так.
Може, мені потрібен масаж.
Нехай твій новий друг тобі його зробить.
Він не захоче. Він навіть палець посмоктати мені не хоче.
О боже.
Що ти в біса таке кажеш?
Гаразд, тільки тримай себе в руках.
-Я стою на місці. -Тут чорт ногу зломить.
-Мені роззутися? -Можеш роззутися.
-Я хочу побачити твій дім. -Хоча не знаю, чи це щось змінить.
А, так.
-Ти чи я? -Іди перший.
Гаразд. Заходжу.
О боже.
-О боже. -Гаразд.
Коли я збирала речі в подорож, думала, що вдягти,
то не могла вирішити й не встигла все поскладати…
-Так. -Гаразд.
Не знаю, як це сталося. Кажу тобі.
-У мене гори одягу… -Ясно.
Я така: «Мені стількох речей треба позбутися».
-Ти маєш велике дзеркало. -Так.
-Шкода, що його не видно. -О боже.
Тіме…
Вибач.
-Бачиш ці пакети зі сміттям? -Бачу.
Гаразд, дещо із цього я віддам на благодійність, дещо — продам,
а дещо залишу, але мені треба все це перебрати.
Я прибирала, тож ці фотографії більше не висітимуть…
-Це… -О, так. Я обожнюю себе.
Що відбувається?
Я маю купу наліпок. Дати тобі одну?
Звісно. Можна наліпити її на холодильник?
Гаразд. Вітаю в моєму домі.
Це дивно.
-Те, що я тут? -Я ще нікому не показувала свій безлад?
Для мене те, що це відбувається… це дивно.
Це нічого. Усе буде добре. Особливо, коли ти поскладаєш речі.
Усе добре.
Хоча серед цього безладу я відчуваю спокій.
-Наче я вдома. -Розумію.
Хоч бери й спи тут. Але я стараюся цього не робити.
-Так. -Але він такий зручний.
Ні, цей диван — зручний.
Знаєш, чого бракує цьому дивану?
-…уже давно. -Відкидної спинки.
КВАРТИРА ДРУЗІВ ТЕЙЛОР
Привіт!
Тейлор!
-Це Ґарретт. -Привіт.
Я й забула про каблучку!
Молодець, Ґарретте! Вона в тебе замість гантелі?
-Ця рука така накачана. -М'яз? Так.
Що?
Я привезла це тобі з Південної Африки, бо знаю, що ти любиш риб.
Це мені? Круто. Дякую.
Я наслухалася про рибу.
Певні упередження в нас є.
-Але ми спробуємо прийняти це. -Це добре.
Вона ще досі цього не прийняла, тож…
-Може, сядемо? -Так, сядьмо.
Ти знав як виглядає Тейлор?
Ні, я нічого не знав. То було в стилі Тейлор, щось унікальне, і це чудесно.
-Чудово. -Вона дуже хоче переїхати в Сан-Дієго.
Створення сім'ї у Фредеріксбурзі її не цікавить.
Добре, що ти чесна з ним. Мене це тішить.
Я подумала: «Він знає?»
Я мрію повернутися в Сан-Дієго.
Я думала, що доведеться йти на компроміс, але знайти людину,
яка хоче, щоб ця моя мрія здійснилася…
І я не змушую його переїхати в якийсь Азкабан.
Сан-Дієго — неймовірне.
Просто воно далеко від Вірджинії, а отже — від усього, що ти знаєш і любиш.
Це мене й хвилює.
Тобі не здається, що в твоєму житті буде більше змін, ніж ти хотів?
Ти переїдеш із Фредеріксбурга в Сан-Дієго.
Ти покинеш налагоджене робоче життя, друзів та рідних.
Мені здається, що це нелегко.
До зустрічі з Тейлор Я б ніколи такого не зробив.
Тому мої друзі та рідні й здивовані.
Але я ще не зустрічав таких, як Тейлор.
Заради того, що в мене з Тейлор, варто віддати геть усе й більше.
Я працював по 60–70 годин. Треба обмежитися 40 годинами.
Я відмовлюся від бізнесу. Його можна продати.
Я не хочу, щоб він це робив.
Але я сказав їй… Моя мама була здивована.
Вона спитала: «Ти дійсно це зробиш?»
Чесно, Тейлор варта того, щоб покинути все.
Я просто хочу бути з Тейлор.
Ми покладемо початок власній сім'ї, власній історії.
І я не можу цього дочекатися.
Я вважаю, що це Святий Грааль життя.
Я не можу уявити…
-Я тебе кохаю. -…як робитиму щось без неї.
Я з радістю переїду туди, куди вона захоче.
Знаючи, що мене чекає з Тейлор…
Так, я покину все. Я до нестями її кохаю.
Це неймовірне почуття. Перед нами — неймовірне майбутнє.
Я до біса сильно в неї закоханий.
Це так цікаво.
Я дивлюся на тебе весь цей час
і думаю: «Я ще не бачив, щоб ти на когось так дивилася».
-Ти така щаслива. -Це аж трохи страшно.
Я такий: «Що ти зробив з нашою подругою?»
Бачили емодзі з очами-сердечками? Ти зараз на нього схожа.
Я дуже його кохаю.
-Я щаслива. -Це добре.
Я ще не бачив, щоб ти тримала когось за руку.
-Крім нас! -Чи торкалася чийогось обличчя.
Торкалася ось так…
А такий: «Що?»
Хто це, і що вона зробила з Тейлор?
Я знаю! І це огидно, чесно.
Коли я йшла на це, то не думала, що зроблю,
як я це називаю, «квантовий стрибок».
Він такий: «Цей вираз має інше значення…»
Це мило. Це гарно. Як на мене, це мило.
-Він такий: «Не такий він уже й великий». -Чудесно!
Квант насправді дуже маленький.
Нарешті хтось перевершив Тейлор у знаннях із науки.
Може, ваші діти отримають Нобелівську премію.
-Так. -Будьмо.
Так!
-За кохання. -За Ґарретта та Тейлор.
То що ти подумав про мою маму? Що ти подумав, але чесно?
Думаю, все пройшло добре.
Ій треба піти до психотерапевта.
-Так. -Дуже треба.
Та ідея зі шлюбним договором…
Що ти про це думаєш?
-Я не проти. Я не… -Я знаю.
Я тут не заради грошей чи чогось такого.
-Тож… -Я ще не маю стільки грошей.
Так, але в майбутньому ми будемо в різних фінансових становищах.
Знову ж таки, навіть якщо говорити про майбутнє, я тут не заради цього.
Ні.
Гадаю, їй сподобалася наша розмова
й те, як я налаштований.
Вона не проти нашого одруження.
Вона не сказала: «Не виходь заміж».
Але, так, думаю, вона не проти.
Мої брати й сестри дуже задоволені тобою.
Так.
Думаєш, знайомство з твоєю мамою пройде так само?
Анітрохи.
Перед кожною нашою зутріччю мені потрібен буде час,
щоб зібратися докупи, перш ніж я ввійду.
Це повний хаос.
-Це важко. -Це важко.
І всі ви такі.
Біля вівтаря ти скажеш мені: «Ні»?
-Люба, все чудово. -Гаразд.
-Жодних сумнівів? Сумніви не закрадаються? -Жоднихю
-Ні. -Ні крапельки?
Ні.
Усе добре. Я налаштований рішуче.
Гаразд.
Коли ти хотів би мати дітей?
Через три-п'ять років?
Мабуть, ближче до чотирьох.
Ми одружимося.
Через рік мені буде 32.
-Я не хочу заводити дітей у 37. -Пізніше.
Так, щонайменше за три роки.
-Навіть не за два з половиною? -Що?
-Я лише запитую. -Що це за розмови такі? Гаразд.
Я хочу, щоб ми пожили для себе.
Тоді мені треба поговорити з лікарем про контрацепцію.
Так, не можна гратися в рулетку.
-Так, бо ми граємося. -Так.
Річ у тім, що я не хотіла повертатися до контрацептивів.
Так.
Я не хочу, щоб ти робила це, якщо це впливатиме
на твоє здоров'я та настрій.
Просто доведеться надівати презервативи, не знаю, але…
Думаю…
Думаю, я за такий варіант.
-Тобі подобається секс із презервативами? -Так.
-Справді? -Із ними в мене бував найкращий секс.
Гаразд.
Можна користуватися презервативами — і все буде добре.
Що скажеш?
-Це погано! -Ні, але…
Ні, справа в тому, що… Так.
Просто… Це не… Я не…
Якщо я його надіну, просто…
Можна не захищатися.
І…
Або з презервативами,
або без них — і ми приймаємо наслідки сексу без презервативів,
що звучить божевільно, але така правда.
Я не проти завагітніти. Я…
-Що? -Ні, просто я все обдумую.
Так.
Я не хочу змушувати тебе
робити те, чого ти не хочеш.
Тоді можемо домовитися користуватися презервативами.
Але це не дуже приємно.
Секс має приносити взаємну насолоду.
Не можна на когось тиснути, щоб вони задумувалися над таким.
Доведеться задуматися. Я не вживатиму протизаплідні.
Гаразд.
Як скажеш.
Треба — то треба. Але секс має бути приємний.
У ДОМІ БАТЬКІВ НІКА
-Це так хвилююче. -Це правда.
Не щодня знайомишся з нареченою сина.
Вам дивно, що я маю наречену?
-Так, мені треба звикнути. -Я пропустив етап зі статусом дівчини.
-Так, точно. -Ми вже казали це раніше.
Я вже хочу почути, що батьки скажуть про Ханну.
Ось і дзвінок.
Це дуже хвилююче.
Думаю, батьки більше схвильовані через знайомство з Ханною,
ніж я через те, що познайомлю її з ними.
Вони не звикли, щоб я когось приводив і був у когось закоханий.
-Привіт. -Ласкаво просимо!
-Як ти? -Привіт.
-Багацько подарунків ти принесла. -Знаю. Це смішно.
-Вітаю! -Господи!
Нарешті!
-Ти красуня. -Дякую.
-Рада познайомитися. -Це мама Дорка.
-Ти красуня. -Дякую.
-Привіт, Ханно. -Рада познайомитися.
Нік Дорка-старший.
Мені треба бути обережною з макіяжем. Не хочу вас забруднити.
-Дякуємо, що завітала. -Авжеж.
-Ми дуже хотіли познайомитися. -Так, ми дуже раді.
Я знаю, що ви любите ананаси, тож я купила вам сільничку й перечницю у формі ананаса.
-Звідки ти знала? Вони прекрасні. -Це дуже круто.
І миску у формі ананаса. У ній можна подавати соус для гостей.
Господи! Яка краса!
Для вас — набір ваших улюблених м'ячиків для гольфу.
-Нік казав, що ти практична. -Н. Дякую.
-Це дуже круто. -Яка краса!
М'ячики для гольфу.
-Ти така уважна. Дякуємо. -Дякую.
Авжеж! Ви ж станете моїми свекром і свекрухою.
-Я мала постаратися. -Так.
-Ти — наша донька. -Так.
Я дуже хотіла познайомитися.
Усе сталося не так, як гадалося, але відчуття ті самі. Це чудово.
Ми раді за вас.
-Ти могла б допомогти мені з вечерею. -Пахне апетитно.
Нік без упину торочить про ваші страви, тож я вже хочу скуштувати.
Дай-но подивлюся.
-Дуже гарно. -Дякую.
У тебе гарні руки. Створені, щоб хизуватися каблучкою.
-Краса! -Нік постарався!
Ось що я вам скажу. У вас будуть гарні дітки.
-Моя мама так сказала. -З прекрасними очима. Так?
«У них будуть прекрасні зелені очі, як у тебе.
Темне волосся і веснянки. Вони будуть такі милі».
-Я така: «Боже, мамо». -І гарна шкіра.
-Дякую. -Гаразд, вибачте.
-Я мушу доготувати вечерю. -Гаразд.
-А Ханна мені допоможе. -Подивиться?
-Гаразд. Поговоримо пізніше. -Бувайте.
Його неможливо прогнати.
-Я дуже рада, що ти приїхала. -Так. Я теж.
Дуже радий.
То ось чим ми частуватимемось. Я приготувала ропа в'єху.
Ропа в'єха, мабуть, — найпопулярніша кубинська страва.
-Виглядає апетитно. -Так.
Може, скуштуєш — і скажеш, чи чогось бракує?
-Ні, все добре. -Тобі подобається?
Не треба ні солі, ні ще чогось. Все ідеально.
-Гаразд, ти склала іспит. -Нічого не бракує.
Я щойно познайомився з твоєю нареченою. Це так цікаво!
-Цікаво, еге ж? -Вона дивовижна людина.
Як вона тебе обрала?
Коли я познайомився з твоєю мамою,
вона змусила мене вирости в багатьох аспектах, які цього вимагали.
Я дуже виріс, і я бачу, що в твоїх стосунках із Ханною все так само.
Так, я теж. Я впевнений, що вона мене мотивуватиме.
Чи до нових пригод, чи до того, щоб скуштвати щось нове, старанніше працювати.
Що б це не було — вона мене мотивує.
Добре. Ти дорослішаєш.
Я кохаю Ніка. Знаю, це звучить божевільно.
У кімнатах побачень я спочатку мала побоювання щодо нього, бо…
Насправді він не такий, та він здавався…
У нього підвішений язик, приємний голос. Я думала, що він несерйозний.
Та одного разу Нік прийшов на побачення…
-Я зву його Нікі Ді. «Привіт, Нікі Ді». -Нікі Ді.
І ми називали його містером Ріко Лестуном. Він був у захваті.
-Для нього це було найкраще, що може бути. -Так.
Нік сказав: «Ганно, я хочу тобі дещо сказати».
Я подумала: «Він кидає мене». Він каже: «Я кохаю тебе».
-І я така: «Що?» -Господи.
Так! Я подумала: «Серйозно?»
Він сказав, що ще ніколи нікого не кохав.
-Я така: «Овва!» -Він ще ніколи такого не казав.
Я сказала: «Я теж тебе кохаю».
І він відкрився мені.
Я така: «Він може бути дуже вразливим».
Наші розмови були дуже глибокі…
-У мене, мабуть, ні з ким такого не було. -Так.
Він мало чим ділиться, але він дуже чуйний.
І він хороша людина.
-Думаю, в нього дуже добре серце. -Він дуже добра людина.
Я кохаю Ніка. В нього найбільше серце, яке я бачила в житті.
Він така щира людина, і я йому справді небайдужа, просто…
Мені довелося подорослішати швидше, ніж Нікові.
Я почала працювати, у віці 15 років.
У 18 батьки не давали мені грошей, тож я дуже швидко подорослішала.
Коли Нік не знає, як щось робиться, я дуже сувора й критикую його.
Мені треба прикусити язика, бо в нас різні стилі життя.
Те, що я знаю, як щось робиться, а він — ні, не означає, що він мусить це знати.
Він розбереться й навчиться. Просто він не мусить робити це зараз.
Здається, це його єдиний недолік. Це дурниця.
Я не мушу перейматися через вірність, любов чи що він зробить щось для мене.
Можливо, я дещо розпестила своїх дітей.
Дітям хочеться дати те, чого не мав сам.
-Розумію. -І вони займалися спортом.
Про що я не шкодую, то це про час, який ми присвятили.
-Так. -Ми були на кожному матчі й тренуванні.
Провели з ними кожну хвилину, і я вважаю, що це найважливіше.
-Сподіваюся, вони це пам'ятатимуть. -Так.
Насправді я його питала:
«Ніку, ти робитимеш це зі своїми дітьми?»
Він відповів: «Авжеж.
Найкращі спогади — це коли ви були поруч».
Тож…
Гадаю, він звик, що поруч із ним — сильна жінка.
Тому він не скаже тобі: «Ти лише якась жінка».
-Ніколи. -Він ніколи такого не скаже.
Я б ніколи не подумала, що він таке скаже. Він дуже добра людина.
-Наші з Ніком характери — сумісні. -Він золотко.
Він золотко. Ви можете мати упередження. Ви ж його народили.
Буду чесною: вона перевершила мої очікування.
Вечеря готова.
-Гаразд. -Добре. Я голодний.
-По-перше, вона красуня. -Красуня.
Багато усміхається. Дуже товариська.
Сімейна людина.
-Будьмо! -Будьмо!
-І вони гарна пара. -Вона така, як розсказував Нік.
Так, навіть краща.
-Смакота! -Я рада, що тобі сподобалося.
-Дуже смачно. -Це правда. Молодець, Ханно.
Я порізала авокадо, тож дякую.
Так. Вона чудово впоралася.
Я вірю, що він закоханий. Я ще не бачила його таким захопленим.
І те, як вони дивляться одне на одного… Це щось особливе.
Хто відповідатиме за готування, коли ви одружитеся?
Я люблю готувати. Нік може смажити м'ясо на грилі. Я готуватиму на кухні.
Якщо ти цього хочеш, я не проти.
Він хоче ставати кращим. Він хоче рости заради неї.
Він хоче вчитися нового.
Я ще не чула від нього таких слів.
Нік — чудова людина. Він мила людина.
Це заслуга хороших батьків.
Я знала, що ви будете чудові. Ви дивовижні.
Дякую. Я не можу передати, які ми раді приймати тебе в своєму домі.
Я бачу, за що Нік кохає тебе.
-Ми теж у тебе трішки закохалися. -Це так мило.
Ти дуже мила, і я була б рада, якби ти стала нашою донькою.
Я лише додам, що якщо у вас із Ніком не складеться,
ми готові поміняти тебе на Ніка.
Ми маємо вільні кімнати. Просто не будь вдома, коли я тут.
13 ДНІВ ДО ВЕСІЛЛЯ
ЕШЛІ ТА ТАЙЛЕР
Не знаю, чи це розмова-примирення.
«Обіймімося й вдамо, що нічого не сталося». Мене це не влаштовує.
Це серйозна річ.
Я вийшла.
Мені треба було побути самій, наодинці,
зібратися з думками.
Я просто не розумію
як наша суперсила вичерпалася.
Мені здається, що ми так чудово спілкувалися.
І я не розумію, як
за два тижні до нашого весілля ти міг викинути щось подібне.
Я прокручую це в думках й обдумую кожну нашу розмову,
під час якої можна було про це згадати, й думаю: «Чому?»
Ми збираємося вступити в союз.
Об'єднати наші життя.
Я мушу знати про таке, перш ніж сказати: «Так».
Я зовсім не хочу втратити твою довіру.
Особливо за два тижні до весілля,
коли я всім розказую, що ми одружимося.
Ти ходиш і кажеш усім і всюди, що ми одружимося,
але ти також кажеш усім й усюди, що вже хочеш мати дітей.
І я така: «Агов, як ти…»
Типу «Як ти…
можеш про таке говорити?»
Я не можу цього збагнути.
Це вже не кажучи про твоє минуле.
Ми щодня говорили про дітей.
Не про одну дитину. Про дітей.
А це не одна дитина.
І ти знаєш цю людину.
Якої вони статі?
Дві дівчинки і хлопчик.
То це що, ще троє дітей? Здуріти.
Що це за люди? Я маю знати таке.
«Ось фото. Так і так». Я нічого не знаю.
Ти мені ще нічого не показав.
«Ось документи, які доводять, що я їм — не батько».
Я маю знати все.
Мене засмучує не те, що ти допоміг парі зачати дитину.
Я вважаю, що це певним чином гідне захоплення, але проблема в тому,
що я відчуваю, що не все знаю про тебе.
а коли тобі щось не договорюють,
важко не класти під сумнів усе.
Для мене, як самотньої жінки,
потрапити в таку ситуацію, закохатися в того, хто має трьох дітей від донорства…
діти, зачаті твоєю спермою — таку новину важко перетравити.
І наше весілля — за два тижні.
Я хочу сказати, що ти маєш право так почуватися.
І я не прошу пробачити мені. Я прошу дати мені шанс.
Я дуже хочу одружитися з тобою.
Я хочу створити сім'ю з тобою.
Я хочу, щоб ти залишилася, і якщо тобі потрібен простір,
я тобі його дам.
Я дам тобі що завгодно, щоб ти відчувала комфорт і безпеку.
Як я вже казав, я поважаю тебе й хочу, щоб ти була щаслива.
Навіть якщо ти скажеш:
«Я все обдумала, і з тобою я не буду щаслива».
Бо…
Я боротимуся, доки ти мене не зупиниш.
Ми були… дуже щасливі.
Та якщо ми не можемо розраховувати одне на одного, що тоді залишається?
Що залишається? Кохання? Чи самого лиш кохання достатньо?
Для стосунків, для шлюбу. Я не знаю.
Мені дійсно дуже шкода.
Я такого геть не очікувала.
І це божевілля якесь, бо я була настільки впевнена.
Вибач.
Я тебе кохаю.
І я тебе.
Будь ласка, дай мені шанс.
Я не хочу, щоб наша історія закінчилася так.
У НАСТУПНИХ СЕРІЯХ
Ти та, кого я хочу. Хочу, щоб ми були разом усе життя.
Я завжди зможу казати: «Це жінка, в яку я закохався».
-Мені подобається. -Подаруйте мені гарних онуків.
Я той, хто тебе кохає й віддає себе тобі.
Не можу дочекатися нашого спільного життя.
-Чому ти смієшся? -Ти робиш мене щасливою. Я не знаю.
Є в Тейлор якась тиха впевненість. Вона поступово ввійшла в моє серце.
-Ну, не знаю. -Що саме вас хвилює?
Ми замало про тебе знаємо.
Секс — це дуже важливо.
Я просто хочу придумати рішення, якщо для мене це буде проблемою.
Батьки 10 годин їхали, щоб познайомитися.
Щойно камери вимкнулися, ти вирішила піти спати.
-Він донор сперми. У нього троє дітей. -Що?
-Так. -Боже!
-Хто це? -Богді!
-Привіт. -Я така, як ти думав?
Гадаю, я очікував, що ти будеш гарненька.
Мене можна назвати гарненькою.
Чути його голос — так заспокійливо.
-Ти прекрасна людина. -Дякую.
Ти ще з першого дня мені подобалася. Ти дуже мені подобаєшся.
Може, любов не така уже й сліпа!
…відчувати, що тебе приймають.
Просто я не хочу поспішати з рішенням.
-Я знаю, що ти… -Це все.
-Я не хочу копатися в твоєму телефоні. -Я нічого не приховую.
Тривожних дзвіночків надто багато.
-Про що ви розмовляли з Кейті? -Може, її спитаєш?
-Ми вже дорослі… -Це ти дорослий, Ніку?
Я не винен, що вона підійшла до тебе й сказала, що я красунчик.
Ніхто не казав, що буде легко.
Ви не раз ставатимете на диби,
але ви мусите впоратися із цим.
Настав час вирішити, чи любов сліпа.
-Він одружується з незнайомкою. -Він не прийняв тебе такою, яка ти є.
Не знаю, чи зроблю я це.
Прошу всіх встати.
Я не скажу: «Так», — якщо це буде нещиро й назавжди.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома