Моніко Дейвіс, ти вийдеш за мене?
Так, авжеж.
Ешлі, ти вийдеш за мене?
Це буде честю для мене, Тайлере.
Ти вийдеш за мене?
Авжеж.
-Привіт! -Привіт.
Привіт.
-Як ти? -Добре!
-Ти вийдеш за мене? -Так!
Гаразд, це точно не сон.
-Ти знаєш, що ти прекрасна? -Дякую.
Ти одна з моїх улюблених людей.
Я хочу змінити своє життя заради тебе й готовий до цього.
Я вважаю, що ми чудова пара.
Я теж.
-Я ще ні з ким такого не відчувала. -Я теж.
Я давно його шукала.
Це воно. І крапка.
Так.
-Ти так думаєш? -Скажу, коли зустрінешся з татом.
-Серйозно? -Мені потрібне його…
Нехай.
Думаєш, я часто командую? Мені здається, що так.
Командуй собі. Я незворушний, як скеля.
Мені потрібна доросла жінка.
-Доросла зріла жінка. -Так. Годі. Я ж дорослий чоловік.
Я був такий радий побачитися з усіма, бо це…
Серденько.
Я до смерті тебе люблю. До нестями.
-Я розбазікався? -Я й слова не можу вставити.
Ми стрибатимемо…
Ніку!
Вона ревнує. Не ревнуйте.
Мене це розсердило.
Вона така: «Здається, твоя дівчина — ревнива сучка».
А Нік просто засміявся.
Ханна написала список із десяти пунктів, бляха.
«Зрілість?»
У наших стосунках є речі, які мене хвилюють і з якими треба розібратися,
щоб бути впевненими на всі сто, коли ми підемо під вінець.
Я хочу переконатися, що ми впевнені.
Тут не лише я несповна розуму.
Я почувався приниженим.
Коли ти пішов, я подумала, що ти не повернешся.
Я тебе кохаю, але й до себе якусь повагу треба мати.
Пробач мені.
Я кохаю тебе.
Ми все владнаємо.
Доброго ранку з Кабо.
Доброго ранку.
Стівен відведе мене в мексиканський ресторан.
Я прокатаюся цим бездоріжжям.
-Побажайте мені удачі! -Усе буде добре.
Чого не зробиш заради кохання!
Ця відпустка — неймовірна..
Я б лишилася тут назавжди.
Я не хочу відходити ні на крок.
І правильно.
Інакше будеш битий.
Вона вже має гарний вигляд.
Вона такою вже прокинулася.
Так, як таке може бути?
Мені тут дуже подобається.
-Шкода, що не можна бачити таке щодня. -Можна переїхати сюди.
Можна.
Ми гарно відпочили вранці. Смачно поснідали.
Є щось, над чим нам слід попрацювати?
Я буваю егоїстом
й іноді мені треба двічі подумати, перш ніж щось сказати.
-Так. -А ти?
Мені слід попрацювати над тим, щоб не бути таким стервом.
Трохи стервозності не завадить, але……
Я можу стати трохи добрішою до тебе.
Іноді ти мене бісиш.
-Я ніколи не серджуся й не кричу. -Так.
Я просто така: «Ніку, та годі». Але мені треба стати терплячішою.
«Ніку, якого біса?»
Я так не кажу.
Мені поголити шию? Як думаєш?
Думаєш, так виглядатиме охайніше?
Так, виглядатиме, але чи пасуватиме це до образу?
-Важко сказати. Без худі. -Можеш поголити.
-Як тобі до вподоби? -Поголи.
-Круто. Так і зроблю. -Так і зроби. Вирішено.
Вона вже каже мені, що робити.
І я послухаюся її!
-Йому це подобається. -Це чудесно.
Ну добре. Тебе вже заносить.
ЛЮБОВ СЛІПА
О боже!
Гаразд.
Я сім років прослужила у флоті.
Я служила на есмінцях й керувала цілими дивізіями.
-Привіт! -Вітаю.
-Ласкаво просимо. -Привіт.
Як вам ваша подорож?
Дякуємо.
Я вмію керувати кораблями, зокрема морськими есмінецями ВМС США.
Я б, мабуть, змогла керувати цією яхтою.
Я сумую за морем. Я в такому захваті!
-Я заплющую очі — і я знову у флоті. -Так?
Я знав, що ти була у флоті,
але не усвідомлював, наскільки ти любиш кораблі, що логічно.
Я сім років цьому присвятила.
У службі у флоті було чимало приємного, як-от життя у відкритому морі,
час із екіпажем та товаришами по службі,
але я була далеко від дому,
пропускала свята. Було важко підтримувати стосунки.
Це тривало кілька років, але це вежлива частина мого життя.
І майже всі мої друзі — товариші по службі.
Так.
-Ти такий гарний! -Дякую. Ти маєш неймовірний вигляд.
Думаю, тут можна зробити чудове фото.
Так! Пропоную спершу зняти відео.
Тільки не впади.
Я морячка.
-Я мореходець. -Ой, вибач.
Мої ніжки знають, що роблять.
-Дуже гарно! -Так?
-Так. -А зі спини можна?
-Так! Розкутіше. -Гаразд.
Бейонсе… Треба каблучку показати.
Поза, каблучка крупним планом.
Сьогодні зранку я прокинувся з думкою, що їду додому.
Те, що вчора трапилося між нами з Алекс, — відстій.
Я намагаюся залишатися на позитиві, але й досі перетравлюю його слова.
Я знала, що він засмутився,
але не знала, наскільки, доки він не сказав, тож…
Так.
Бо я бачу,
що вона розуміє, що я хочу сказати,
і вона готова слухати.
І я більш ніж готовий продовжувати досліджувати ці стосунки.
Те, що він прийшов,
що він був налаштований на те, що це остання розмова,
але хоче поговорити ще раз,
наповнює мене вірою в те, що ми йдемо в правильному напрямку.
Ми йдемо кататися на квадроциклах.
Я й гадки не маю, як усе пройде, особливо враховуючи те,
що Тім не планував іти зі мною.
Вона моя наречена і, сподіваюся, стане моєю дружиною.
Я щиро кохаю Тіма й хочу приїхати з ним додому,
познайомити його зі своєю сім'єю й вийти за нього заміж,
але через цю ситуацію
про це, мабуть, можна забути на якийсь час,
доки ми не вирішимо, що буде тепер
і що буде далі.
-Чималенький верблюд. -Чорт! Ти це зробив?
-Що? -Ти змусив його ворушитися.
-Ні… Я не вмію розмовляти з верблюдами! -Здуріти.
Як він гойдається!
Ти уявляєш, що за три тижні вийдеш заміж?
Якщо чесно, за тебе я б хоч завтра вийшла.
-Серйозно? -Богом присягаюся.
-Мені ще багато треба дізнатися… -Так.
але, чесно, не думаю, що я колись знайду такого, як ти.
-Дуже вам дякуємо. -Дякую.
Чудесно.
-Сім'я, свята — як усе відбуватиметься? -Так.
-Тобто? -У нас.
Коли в нас будуть діти, мабуть, доведеться розділятися.
Минуле Різдво я провів удома. Я приготував собі велику вечерю.
Я приготував запечений макарон із сиром, капусту й смажену курку.
Кумедно. Я зробила те саме.
Чорт!
-Крабові котлети й макарон із ґаудою. -Так?
-Знаєш, чого я хочу? -Чого?
Вигадати власні традиції.
ми з мамою смажили маршмеллоу на свята з року в рік.
-Різдво… -На Святвечір ми робитимемо ось що.
Треба своїми руками зробити прикрасу на ялинку.
-Просто подумав. Просто. -Це мило.
Та коли в нас буде…
Може, коли в нас будуть діти, було б круто, якби…
ми щороку з головою поринали в старі різдвяні фільми.
-Обожнюю різдвяні фільми. -І я теж.
Я сама зв'язала огидний різдвяний светр.
-Можна влаштовувати свята з ними. -Можна.
Обожнюю костюми. Обожнюю костюмовані вечірки.
Я вже говорив із хлопцями. Ми перевдягамося на Холловін.
З тобою я могла б бути поруч будь-де.
-Про це я й кажу. -Ага.
-Ми скоро одружимося. -Я в захваті.
Ти готовий? Уперед.
Ніку, тобі було весело?
О, Боже.
-Я б такого не повторював. -Ще раз.
Ні, я ще не готовий помирати.
Ніку, не кажи так.
Господи!
Сподіваюся, після цього я зможу мати дітей.
Ми це зробили, маленька. Ну, я це зробив.
Це ми зараз побачимо. Але я дуже тобою пишаюся.
-Сядьте, будь ласка. -Так.
Гаразд. Відчиняю двері.
Ти зможеш, маленька.
Станьте тут.
Готові?
Три, два, один.
Банджі!
Чорт.
Ось так.
Молодець!
Ідеально.
Повертайтеся до нас.
Я тебе бачу.
Це було дивовижно.
-Ідіть сюди. -Добре.
Допоможіть мені. Розверніться.
Молодець.
Я пишаюся тобою.
-У мене досі коліна трусяться. -Знаю.
Банджі-стрибки викликають у мене ті ж відчуття, що й наше кохання.
О боже, і не кажи. Я наче знову народився.
Пан або пропав.
Дідько!
-Це дуже круто. -Привіт.
-Вітаємо на фабриці скла. -Вітаю!
-Він зробить фігурку для вас. -Добре.
Поглянь!
Це так круто.
Вона гарна. Це дуже круто.
Саме для людини, яка марить рибою.
-Вона поїде до тебе додому. -До нас додому.
Є одна річ, яка мене обтяжує й турбує.
Розберімося з нею.
Я пам'ятаю, як у кімнатах ти сказав мені:
«Ми разом. Я даруватиму тобі квіти».
Я довго чекала, щоб знайти правильну людину.
Яка робить те, що каже, так? Типу…
Для мене це дуже важливо.
Твоя правда, і…
Це…
Я говорив образно.
Ішлося не про квіти.
Але про подарунки із цієї категорії.
Для мене квіти… Я розумію тебе.
Річ не в квітах, а в тому, щоб я почувалася особливою.
-Так, твоя правда. -Ти знаєш про мови кохання.
Для мене це — слова підтримки, вчинки служіння.
На третьому місці — подарунки. І я показую свою любов.
На Різдво я дарую всім, кого знаю, найпродуманіші подарунки.
Я витрачаю гроші на те, щоб подарувати іншим усмішку.
Для мене подарунки — останні.
Навіть на Різдво…
Мабуть, востаннє,
коли моя сім'я могла дозволити собі подарунки для всіх…
Так.
Це було багато років тому. Я вже давно не отримував подарунків на Різдво.
Щодо фінансових умов, у яких ми росли,
я не дозволю, щоб це стало на заваді в наших стосунках.
Я жодного разу не відчув що різниця в фінансових умовах…
Я знаю, що не мушу купувати тобі
щось мегамодне, як сумочки Kate Spade.
Навіть не думай про таке.
-Чи сумочки YSL. -Я не знаю, що це таке.
Ти не знаєш про Луї Віттона? Ти мав про нього чути.
Він якийсь крутелик?
-Він крутелик. Так. -Гаразд.
Я тебе кохаю.
Я не хочу здаватися матеріалісткою, але я хочу почуватися особливою.
-Так. -Так.
Ні, твоя правда. Тут я винен.
І я не в захваті від цього.
Я не заперечую, що ти написав мені вірш через кілька днів після нашого знайомства
й співав пісні Едвіна Маккейна — і від цього моє серце розтануло.
Але я така, яка є. Я ще й квітів іноді хочу.
Я не хочу тебе розчаровувати.
Просто це все — складно.
-Що саме? -Те, що ми одружимося.
Це надважливе рішення.
І я не хочу, щоб… мене до чогось змушували,
бо, думаю, це нечесно відносно тебе.
Якщо в мене з'являться сумніви, я й моргнути не…
Ти маєш сумніви? Твої слова мене бентежать.
-Знаю. Ні, не маю. -Я так заплуталася.
-Не маю. Розумієш, просто… -Ні, маєш.
-Усе гаразд. Просто скажи. -Ні, я не маю жодних сумнівів.
Ти заговорив про сумніви… Якого біса?
-Я… -І ти не дивишся мені у вічі.
Так, я знаю, бо намагаюся думати.
Дай-но подумати, як найкраще це сформулювати.
Я анітрохи не боюся одружуватися з тобою.
Я щиро закоханий у тебе.
Просто я хвилююся через усе це, бо це серйозний обов'язок.
Я не сумніваюся в тому, що хочу бути з тобою.
Просто я хочу чітко мислити, коли настане та мить…
і ми зустрінемося біля вівтаря.
Це якийсь жарт.
У перший день ти такий:
«Я тебе кохаю. Я одружуся з тобою».
-І ти знав, на що йдеш. -Так.
Ми знали, у що вляпалися.
Я сподівалася, що ти це все добряче обдумав…
-Так. -Перш ніж бути таким упевненим.
-Усе добре. -Так. Я слухаю тебе.
Мені здалося, що ти зараз заплачеш. Усе добре.
Я слухаю. Ти дорога мені.
Так, і ти мені.
Це важко, але вирішуймо все…
-Твоя правда. -Крок за кроком.
Значення маємо лише ти і я. Це єдине, що має значення.
-Так? -Так.
Я кохаю тебе.
І я тебе.
АЛЕКС ТА ТІМ
МІСТ ЧЕРЕЗ КАНЬЙОН
Господи.
Ні, дідька лисого!
О боже!
-Спокійно. -Усе гаразд?
Не люблю всіляку фігню з висотою. Під моїми ногами має бути земля.
Любий, ти зможеш.
-Так добре, що я залишилась жива! -І не кажи.
То було так страшно!
Тепер я довіряю тобі своє життя, бо ти перевіз нас через той міст.
О, пляж!
Тут так гарно!
Яка краса!
-Усе добре? Гаразд. -Так.
Який краєвид!
-Видно весь пляж. -Так.
-Мені було страшно. -Ага. На мості було не до жартів.
Для мене міст був, наче випробування довіри.
Або це міст до початку чогось нового.
-Або так. -Гаразд.
Я й досі тебе кохаю.
Ну, знаєш…
Сталося, що сталося, але…
забудьмо про це й почнімо все заново.
Я рада, що ти такої ж думки, як і я.
Ура!
То ти повернешся в наш номер?
-Чи ночуватимеш окремо? -Повернуся.
-Повернешся? -Так.
Чудесно.
Спочатку я подрімаю.
-Тоді — душ, бо я весь у порохах. -Так.
Але так, я повернуся.
Думаю, в нас усе буде добре.
Я хочу рухатися вперед.
Як ти й сказала, ми перетнули міст, подолали труднощі.
Так.
Якщо ми змогли це зробити, боятися нічого.
-Так. -Тільки не дивися вниз.
-То ти радий, що повертаєшся? -Так.
Радий.
-А ти рада, що я повертаюся? -Добре. Так.
Так. Це так чудесно.
-Прекрасний краєвид. -І не кажи.
-Хочеш злізти? -Так, але…
-Не знаю, як я злізу. -Дай руку.
Дай руку — і зістрибни.
Я тебе тримаю. Чорт.
Я тебе тримаю.
Я тебе тримаю. Поглянь на цього птаха.
Пелікан опускається до води. Яка краса!
-Я тебе кохаю. -І я тебе.
-Нік-Підвішений-Язик! -Нік і Ханна.
-Привіт! -Ну нарешті!
-Як ви? -Нік-Підвішений-Язик! Що нового?
Як життя? Радий тебе бачити.
Привіт!
-Привіт! -Чорт.
Ну от. Тайлер купив собі капелюх.
-Гарний капелюх! -Подобається? Це для катання на верблюдах.
-Ви каталися на верблюді, бляха? -Так.
Та годі! Це один із перших пунктів у моєму списку мрій.
Ти часто його повчаєш?
-Так. -Так.
Часто. Я впевнена, що зрештою і він мене чогось навчить, але…
Він уже зібрав валізи й зібрався їхати.
-Так. -Отже…
А, додому?
Так! Він хотів піти із цього шоу.
О боже.
-Я не маю його номера телефону. -Так. Я теж не маю.
Якщо він поїде геть, я більше не матиму можливості поговорити.
-То що сталося сьогодні? -Ми помирилися.
-Треба піти подивитися. -Еге ж.
-Ходімо. -Ми ще до цього повернемося.
-Ми ще повернемося. -Хочу подивитися!
Ходімо.
Ну ж бо.
Стівене, поглянь!
-Я зараз прийду. -Отже…
-Як гарно! -Це для нас?
Дуже гарно.
Яка краса!
…насправді цей процес…
-Моніко, тобі дуже личить фіолетовий. -Дякую, сонечко.
-Дідько! -Це було трохи занизько.
-Так. -Яка краса!
Де Ґарретт?
Так! Тіме, я з тобою, старий. Так.
-Годі, хлопці. -І більш ніхто нам не потрібен.
Куди подівся Джі? Усе, що мені потрібно, — тут.
Ось тут.
Я тебе кохаю.
І я тебе.
Зрештою вона сказала, коли усвідомила це, і я такий: «Авжеж».
Там було так романтично! Дуже тобі дякую за романтику.
-Пробач, я… -О боже!
Так романтично! Обійматися всім разом.
Ми з Ґарреттом розмовляли про дещо важливе. Пробач.
Знаю. Боже мій. Гаразд.
-Ми… То була… -Про мене?
-Що? -Вибач, Тайлере.
-Та годі вже. -Що?
Таке не побачиш… Ми побачили феєрверки — і побігли.
Ми такі: «Гаразд!»
-Я хочу сказати… -Якраз через таке я не люблю сваритися.
Тоді кожна його дія починає бісити мене.
-Можна сісти… -Так! Будь ласка.
Але я звикла… Я намагаюся не бути надто суворою до себе.
Усе добре?
Так.
Усе гаразд. Я тебе кохаю.
-Пробачте. -Усе добре.
Я влаштувала йому сцену, бо він не пішов дивитися на феєрверки.
-Він боїться мене. -«Він боїться мене».
-Він боїться мене. -І добре.
-Хай тусується сам. -Здається, я пропустила…
Дякую, любий.
Газована вода?
Не знаю, чи любиш ти газовану воду. Бо я — не дуже.
Ні, але нічого. Я її вип'ю.
І пробач мені. Ґарретту потрібна була підтримка.
-Усе гаразд. -Знаю.
Я однаково хотів, щоб ти знала, бо я…
Вибач. Я хотів, щоб ти знала.
Ти сьогодні казав, що надолужиш із квітами, але це нічого.
Зате я пообіймалася з Тейлор, коли дивилася на феєрверки.
Ми з твоїм чоловіком обговорювали дещо серйозно,
і коли почалися феєрверки, я сказав:
«Будь ласка, закінчи думку».
Грубо було б сказати: «Агов, зачекай».
Так. З такою обмеженою кількістю часу й великою кількістю подій буває важко.
І знаючи Ґаррета й те, як працює його мислення,
я знаю, що йому треба виговоритися.
Він квантомний фізик,
і він осмислює й описує різні речі зовсім не так, як я.
А я іноді не можу нормально висловити думку.
Я б так не сказала. Я не вважаю, що ти не вмієш висловити думку.
Дякую. Ця ситуація…
Це чекає на всіх нас.
Коли потрапляєш на шоу,
тобі зрештою доводиться мати справу з людьми.
З людьми, які знають тебе, але ти зовсім не знаєш їх.
Типу: «Я знаю всю твою історію!»
Щодо хлопців, існують жінки, які розбивають сім'ї, які скажуть:
«Мені начхати, що ти зайнятий.
-Я хочу відсмоктати тобі». -Вибач.
-Усе добре. -Що відбувається?
-Ми говорили… -Чому ми про це говоримо?
Ти маєш розуміти, які в тебе переконання.
Я зараз усе поясню. Не хвилюйся.
Не поспішай. Я поясню.
Я подумала: «Ти даси відсмоктати тобі?»
Ні.
Але тебе спокушатимуть у ситуації, в якій ти ще не був,
бо ти раптом опиняєшся в центрі уваги,
тому мусиш розуміти, яка твоя позиція.
-Піду візьму картоплі фрі. Зараз прийду. -Добре.
Треба розуміти, чому ти тут, із цією конкретною людиною.
-Усе добре? -Так. Просто я трохи роздратована.
Мені страшно, бо в цьому процесі
все відбувається так швидко й раптово, що це не може не лякати.
Але я ні разу не засумнівався в своїх почуттях до цієї жінки.
Як почуваєшся перед поверненням до реальності в ролі зарученої жінки?
Я дуже радію, але також і боюся жити разом.
-Чому ти боїшся? -Бо не знаю, який ти.
-Ми тільки відпустку разом провели. -Це правда.
-Ти очікуєш, що я готуватиму щодня? -Ні.
-Бо я не готуватиму. -Можна замовляти їжу. Чорт.
-Не готуватиму. -Чорт. Гаразд.
-Я не щодня готую. -Я не люблю брудний посуд.
Я не смічу, не залишаю після себе їжу.
Авжеж, ні.
Не думаю, що із цим у нас будуть проблеми.
-Тут наші думки збігаються. -Я вже хочу побачити твою квартиру.
І вже хочу показати тобі свій будинок. І спальню, звісно.
Але це буде несподіванка. Дочекайся — і побачиш.
-Не жартуй так. -Я не жартую.
Колись ти почнеш вірити мені.
Єдине, що мене дратує в тому, що це все добігає кінця…
це те, що треба знову все складати й пакувати.
Типу…
Що це, сорочка? Ти…
Ти застібаєш усі сорочки, перш ніж скласти й покласти їх…
Щоб усе трималося разом, так.
-Так, а тоді… -Це щось.
-Так. -Може, зробимо це вранці?
І ти полежиш зі мною, хоча б доки я не засну?
Так.
Твоя правда.
Може, якби я не влаштував такий безлад…
Так.
Ти читаєш мої думки.
…то цієї проблеми зараз не було б.
О, привіт.
Привіт.
Любимо тебе.
Я тебе кохаю.
Цьом.
Таке враження, що ми знайомі цілу вічність.
Я дуже вдячна тобі за те, що ти подарував мені відчуття комфорту
й рухався в потрібному мені темпі,
щоб ми могли поглибити наші стосунки.
Просто мені здається, що якби я рухалася в іншому темпі,
це було б не від щирого серця, тож дякую. Я тебе кохаю.
Я теж тебе кохаю.
Усе наче так і мало бути.
Як я вже казала в кімнатах, ставатиме дедалі важче.
Вони не пройшли цей процес, а цей процес — ще той шок,
тож коли ми пояснюватимемо все нашим близьким,
вони, мабуть, відреагують скептично, і я хвилююся через це.
Але це не означає, що моє рішення
залежатиме від думки інших.
Бути чесними й старатися…
це все, що ми можемо, і, здається, ми обоє вирішили, що хочемо цього.
Так.
Якщо це не так, скажи зараз.
-Ні, авжеж. Так. -Окремі рейси, будь ласка. Дякую.
-Готова летіти додому? -Насправді, так.
Вона й досі мене кохає. Просто щоб ви знали.
Ще б пак. Ти мене не позбудешся, Тайлере.
Ми скоро виїжджаємо в аеропорт.
-Ти спакував речі? -Мені треба зібратися.
Побачимося у Вашингтоні.
Бувайте.
Ми сумуватимемо!
Ми йдемо!
Бувай, Мексико!
Привіт, реальний світе.
Чорт! Це недобре.
Перевищення дозволених габаритів!
У Ґарретта там повнісінько купальників.
Вітаємо в столиці нашої країни, у Вашингтоні.
21 ДЕНЬ ДО ВЕСІЛЛЯ
«РІКСІ»
Тут гарно.
Наші пари от-от розпочнуть найнапруженіший етап експерименту.
-Ось і ми. -Що тут у нас?
Мені подобається.
Вони житимуть разом у реальному світі.
У душі може поміститися дві людини.
Їм повернули телефони.
-Залюбки перегляну твій інстаграм. -Боже.
Добре, що я не бачила його, перш ніж вирішила, що любов сліпа.
Так.
Чи зовнішність, раса, вік, сім'я та фінансове становище стануть перешкодою?
Мій тато й мачуха…
матимуть багато запитань.
Як їм удасться об'єднати свої життя, побут та кар'єру?
Чи допустять вони, щоб шалений темп життя чи сторонні думки підірвали їхні стосунки?
-Від кого був твій найкращий дзвінок? -Від сім'ї.
-Я сказала: «Я заручена з цим чудилом». -«Із цим чудилом».
Мама каже: «Я ще не бачила, щоб ти так усміхалася».
Я така: «Мовчи».
Гаразд!
Усе почалося з кохання, з емоційного зв'язку.
Лише за три тижні наші пари стоятимуть біля вівтаря,
приймаючи найважливіше рішення в своєму житті.
-Постараюся не набриднути Ешлі. -Що ти для цього робитимеш?
Молитимусь.
Чи доведуть вони, що любов дійсно сліпа?
Ти радий, що ми житимемо разом?
-Це трохи не те, що було в Мексиці. -Там ми вже жили разом.
Мене хвилюють ці безладно розкидані подушки.
Так не годиться.
-Що таке? -Подушки.
Вони падають?
Це чомусь не дає мені спокою.
Так, звісно.
Луну вже везуть.
Як це все виглядатиме? Це твій собака, тож…
Але якщо хочеш, щоб я тобі допомагав,
поділити обов'язки: день — ти, день — я, добре.
Ти займатимешся нею щодня, Ніку.
Серйозно? Але ти встаєш о п'ятій.
Ні, я вже звикла. Але ти можеш трохи мені допомагати.
Ні, можеш на мене розраховувати.
Вона моя принцеска.
Луна Дорка.
Луна Дірка.
Мені здається, що тобі треба тицяти, що зробити, інакше ти нічого не зробиш.
Якщо треба винести сміття, ти його не винесеш.
Думаю, ти зробиш це, якщо я попрошу, але треба попросити.
Якщо я викину їжу в смітник, і він буде повний, думаєш, я не винесу сміття?
Думаю — ні, але я не впевнена. Нам ще не доводилося виносити сміття.
Ти кажеш, що гулятимеш із Луною зранку. Сподіваюсь, що так і буде.
-Так. -Я молодша за тебе.
Але я доросліша.
-Вважаєш себе дорослішою? -Так.
Тобі самій смішно.
-Послухай… -У мене вищий емоційний інтелект.
-Це наштовхує… -І я розумніша.
Я промовчу.
Це наштовхує нас на блискучу думку. Ти вважаєш себе дорослішою за мене.
Як ти збираєшся прийняти менш зрілу людину в свій простір,
у свій особистий простір, оазис, і жити зі мною?
-Це мене й хвилює. -Що із цього вийде?
-Ти вмієш установлювати телик? -Ні.
Але знаєш що? Я вмію фільтрувати воду.
Ніку, саме це мене й хвилює.
-Я митиму посуд. -Бо я вмію все.
Гаразд! Я теж, крім установлення телевізора.
-Добре. -Я займатимусь пранням.
Я готуватиму їжу. Я митиму посуд.
Завантажуватиму посудомийку. Купуватиму продукти.
Патріархат — на мило.
Я за!
Я гулятиму із собакою. Ти виноситимеш сміття.
Яку першу страву ти мені приготуєш?
Що ти любиш готувати? Яка твоя коронна страва?
Я можу приготувати щось із рибою.
-Макарон із лососем. -Ти не вмієш смажити стейки?
-Умію. І салат можу приготувати. -Ти можеш приготувати салат?
Салат з лососем чи куркою. Я просто додаю листя салату…
Я вмію класти листя салату в миску.
-Так, шефе! -І я так кажу. «Так, шефе».
-Ні. -Знаєш що?
Я вмію запарювати таку кашу, що пальчики оближеш.
Залиш це при собі.
Я дуже незалежна. Буде або по-моєму, або ніяк.
-Доведеться пристосуватися. -Так.
Ми непогано спілкуємося, і я не буду грубіянити тобі.
А якщо будеш, дати тобі побути наодинці?
-Так. -Зрозумів.
А тоді цьом через годину.
-«Чому ти мене ігноруєш?» -Через три.
Три? Дідько!
Я просто піду на роботу.
-Ти напишеш мені: «Я сумую». -Ні, я кохаю тебе.
Просто я люблю незалежність, мені потрібен простір.
-Так. -Але я рада, що ми житимемо разом.
Я маю лиш одне завдання: робити тебе щасливою.
Мене це влаштовує.
Тут чудесно.
-Трясця, так гарно. -Тут так чудово.
Тут крутіше, ніж було в Кабо.
Я вже хочу запросити друзів.
О, так.
-Буде так по-домашньому. -Приймемо гостей.
Купимо квіти.
Так, це круто.
Таке можна побачити лише на фото в інстаграмі.
-Що? -Такі краєвиди.
Краєвиди? Правда ж? Здуріти!
І тут є куточок для сніданку.
Ущипніть мене.
Продукти.
Вино, пиво, квіти.
Більше пива.
Більше квітів.
Більше продуктів.
І більше…
квітів.
-Вина? -Квітів.
Більше квітів.
Ти любиш троянди, але…
Я їх обожнюю. Білі троянди. Я люблю гортензії.
Люблю соняшники.
Я люблю всі квіти.
Гаразд.
Тут гарно.
Це щось неймовірне.
Здуріти!
За нас, сусідонько.
-На все життя! -Так!
-А ти щасливчик. -Ми щасливчики.
Ми щасливчики.
Не кривися.
Яка… смакота.
Насправді було дуже смачно.
Правда ж?
Я тебе кохаю.
І я тебе.
Ти кривишся від текіли?
-Приємно… -Чи мій поцілунок був огидний?
Твій поцілунок не був огидний. Він був чудовий.
«Чому ти пішов на це шоу?»
«Не знаю. Мій інстаграм… не притягував жінок».
Дуже цікавим, прекрасним елементом цього експерименту
є те, що ви не маєте доступу до соцмереж
і комітету друзів, які все переглядають.
-Вони б побачили мене — і такі: «Тейлор…» -Почали б відмовляти.
Не перегинай палицю.
Сказав той, хто сім років не був у стосунках.
Бо я сам так хотів!
Бо я сильний, незалежний чоловік, в чиєму інстаграмі повно риби.
Гаразд.
-Візьми телефон. Зробімо це. -Викликаю тебе на килим.
Це важлива мить для наших стосунків. Ми побачимо профілі одне одного.
Щось ми занадто це все роздули.
Так, це не аж так важливо.
Я не передумаю й не піду від тебе.
-Обіцяю. -Ти заспокоюєш мене чи себе?
Я не знаю.
-Але зачекай. -Я не можу дочекатися…
Секундочку, я хочу, щоб ти розуміла контекст.
Я багато працюю. А коли не працюю, то займаюся підводним полюванням.
Тож не дивно, що всі мої публікації… про підводне полювання.
Але здебільшого це просто риба.
Гаразд.
-Але дуже -Не треба…
Гарна риба.
Найкраща риба. Небезпечна риба.
Я ризикую власною дупою заради цієї риби.
Ходжу по лезу бритви.
Я граюся зі смертю в погоні за рибою.
Гаразд. Це…
Поїхали. Зробімо це.
О, поглянь.
О, чорт! Подивися на цю.
Риба, але чорно-біла.
Замість тисячі слів.
Ти спіймав рибу — і сяєш від щастя.
Заціни. Окуні завжди великі.
Гаразд, бачу. Ця риба розміром із тебе.
-Я просто кажу. -Я б написала тобі в тіндері.
-Дякую. Не тринди. -Ні, не написала б.
Мій найкращий улов — ти.
Зробимо це своїм весільним хештегом. «Мій найкращий улов — ти».
Ні, не треба цієї банальщини. Це буде смішно.
Або запиши це.
Гадаєш, ми помістимося разом на цьому ліжку?
Ага, воно трохи більше за стандартне. Моє ліжко — королівського розміру…
Це означає, що нам доведеться обійматися.
Не можу дочекатися.
Як сказати, що не любиш обійматися, не кажучи цього.
Ти ж знаєш, що мені потрібен холод. Я просто сказав.
Я обрала чоловіка, який не любить обійматися.
Ти обрала чоловіка, який пітніє уві сні.
Ненавиджу це місце.
Мені доводиться змушувати його пригорнутися до мене.
Я розстелю ліжко.
Дякую вам, добродію.
Так, так краще.
І я рада, що нам подобається однакова температура.
-Так. -Бо я не можу спати, коли спекотно.
Гаразд.
Господи, дякую, що допоміг нам із Ешлі безпечно добратися додому.
Прошу, опікуйся нами під час нової подорожі в спільне життя.
Візьми нас у свої руки, оберігай нас, зцілюй нас, коли ми цього потребуватимемо.
Подбай також і про наших друзів.
А також…
Я зараз розплачуся.
Не позбавляй нас своєї опіки.
Опікуйся моїми рідними й рідними Ешлі.
Опікуйся нами, поки ми спатимемо.
-Во ім'я твоє молюся я. Амінь. -Амінь.
Я мало не заплакав! Я зараз заплачу!
-Неправда. Чому? -Правда.
Бо все так добре.
-Так? Ти щасливий? -Так.
Так.
Рада це чути.
Весілля — за три тижні.
За три тижні! Як ти почуваєшся, коли це чуєш?
Якщо чесно, я хвилююся лише через знайомство з твоєю мамою.
-Так. -Мабуть.
Я вже хочу планувати весілля разом,
бо мені здається, що я не плануватиму все сама.
-Мені не треба… -Побачимо.
Це правда.
-Ти будеш весільною Ґодзіллою. -Думаєш?
-Нареченим-Ґодзіллою. -Можливо.
-Так, будеш. -Я люблю деталі, так, тож…
І мені це подобається.
Я ніколи не хотіла чоловіка, який просто прийде, а я плануватиму все сама.
-Так. -Я вважаю, що це фігово.
Це може бути показником того, який він у стосунках.
Почуттів. Так.
Це круто. Єдина інша річ, яка мене хвилює,
це твоя ідейка з чорним весіллячком.
-Я… -Усе в чорному кольорі?
Ти колись намагалась уявити, як виглядатиме чорне весілля?
-Так. -Усі ходять у чорному.
Крутяк. А я буду в білому, і мій чоловік — у білому смокінгу.
Виглядатиме понуро.
Я так не думаю.
Я осяю зал у своїй прекрасній білій сукні.
Але чому ти зациклилася на тому чорному кольорі?
Хіба інших кольорів немає?
Бо ми темношкірі, сонечко!
Так, ми темношкірі, але я хочу сказати…
Ні, я люблю чорний колір. Це чудовий колір. Він скрадає вагу.
Він сексуальний. Він крутий.
Чорний колір не… Ні, люба. Наше весілля не буде чорним.
Що за дискримінація?
Не біси мене.
Я тебе кохаю.
-І я тебе. -Вимкни світло.
Вимикаю світло.
Ховайся під ковдру!
20 ДНІВ ДО ВЕСІЛЛЯ
Доброго ранку всім. Ми в дорозі до Ф-бурга.
-Я правильно сказала. -Ні, так ніхто не каже, тож…
Ми так ніколи не кажемо.
Ґаррет везе міську кралю додому, знайомитися з усіма.
Якщо подумати, ти родом з міста-курорту.
Так що міською кралею тебе не назвеш.
А я вважаю його містом. Це найкрасивіше місто в Америці.
-Добре, що ж… -І я живу у Вашингтоні.
Ми ще повернемося до цього. Так, ти з Вашингтона.
-Отже, Ґарретт везе додому… -Аналітикиню політики.
Я не аналітикиня.
Консультантку з політики.
Ти аналізуєш документи, й на основі цього надаєш консультації.
Гаразд, завершимо на сьогодні.
БУДИНОК БАТЬКІВ ҐАРРЕТТА ФРЕДЕРІКСБУРГ
-Я відчиню двері. Так. -Відчиниш?
Заходь.
-Агов! -Вітаю!
-Вітаю. -Рада познайомитися.
-Це Тейлор. -Обіймімося.
-Вітаю. -Дуже приємно.
-Вітаю. -Привіт, як ти?
-Дуже приємно. -Вітаю, дуже приємно.
-Я дуже рада познайомитися. -Як справи?
-Добре. -Це Мекейла.
Привіт! Я стільки про вас чула!
-Трістон. -Привіт, Трістоне.
-Ми привезли вам квітів. -Дякуємо.
Я віднесу їх на кухню.
Яка краса!
А це — для вас.
Ну звісно.
Чудово. Дякую.
А це тобі від нас.
Тільки не клади це тут.
-Ми хотіли щось тобі подарувати. -Це так мило!
-Тепер наш подарунок виглядає слабенько… -Ви подарували мені його, а це — головне.
Він хороший малий.
Покажіть каблучку.
-Дуже гарна. -Ґарретт з першого ж дня був першим.
Так. Цей експеримент робить тебе дуже вразливим.
Мабуть, саме це і найбільше мене шокувало,
бо ти ніколи не ділився своїми роздумами чи почуттями.
-Я здивувалася -Ти прорвалася крізь стіни. Молодець.
Щоб завоювати її, я мусив розкритися, тож…
-Щось спекотно тут! -О, лишенько!
Коли ми всі разом обідаємо в неділю, він наш бармен.
Він майстер коктейлів.
Це як заняття з хімії.
Вона вивчала хімію.
-Гаразд! -То в нас нова барменка?
Ось ваша нова барменка.
Вона робить легку «Маргариту»,
але її секретний інгредієнт — мед, бо я подарував їй мед…
Ну ось. Ми маємо багато меду.
Я користуюся своїм дипломом лише коли готую коктейлі й ходжу на побачення з ним.
Життя швидко змінюється.
Так. Це божевілля.
Я чула, що твої батьки зовсім не хочуть брати в цьому участі.
То що це означатиме?
Думаю, вони просто не хотіли, щоб їхньому будинку були камери,
але вони знають, що це дуже важливо для мене
і що він не перший-ліпший.
Це не в моєму стилі.
Тож вони були дуже захоплені й сказали: «Ми хочемо його побачити».
Так, це точно.
Ми думаємо, як їх сюди привезти.
Вам багато що доведеться вирішити й обговорити.
-Так. -Чим ти займаєшся?
Я консультантка з екологічно чистої енергії.
Гаразд.
-Ця сфера розширюється. -Так.
Це гарантує, що я завжди матиму роботу, а це чудово.
Це дуже важливо для нашого довкілля.
Вона здобула ступінь в університеті Джона Гопкінса.
Це вражає.
-Дякую. -Дуже вражає.
-А ще, ми обоє маємо наукові тату. -Так.
-Спільних рис нам не бракує. -Так. Ми страшенно сумісні.
Було дивно… Ви знали, що я йду на шоу.
Ми вечеряли, і я кажу:
«Сумніваюся, що тут я зустріну ту, з ким у мене виникне зв'язок».
З такими думками я йшов на шоу.
Тейлор була єдиною, з ким моє серце вистрибувало з грудей
щоразу, як ми розмовляли.
І ми весь час казали, що ми, як магніти.
Я заходив у кімнату —і… Було в цьому щось таке…
Я постійно хотів бути в тій кімнаті,
і я почувався, наче кожен атом у моєму тілі притягується до неї крізь стіну.
Навіть якби ми познайомилися інакше — він надто зайнятий.
-Чи мав би він час на знайомство… -Ми б не познайомилися.
Інакше ви б не познайомилися.
А якби познайомилися…
«Можемо зустрітися, у мене нічого не заплановано…»
Це точно. І я б знову не мав часу ще місяць-два.
І це не… Так стосунків не побудуєш.
Тут ми прощалися до наступного дня. Я відчував, що все, як має бути.
Аж не віриться.
Я завжди хочу бути поруч. Так.
Ви ж уже говорили про труднощі, правда?
Бо шлюб — це компроміс.
Про дітей і про труднощі?
І не кажи!
Замовкни.
Так. Ми розмовляли про дітей. Ми багато про що розмовляли.
Усі наші погляди збігаються.
Особливо щодо дітей.
Це рішення — надто важливе, щоб так квапитися.
Я не хочу, щоб його скривдили, і я б не хотіла, щоб скривдили тебе.
Я не хочу, щоб ти через це проходила.
Я не хочу, щоб він через це проходив. Я обожнюю свого сина.
Так.
І я знаю, що й твої батьки тебе люблять, і я…
Тільки не це!
І ми тебе полюбимо.
Просто все відбувається так швидко!
І це єдиний раз, коли ми можемо познайомитися й провести час із тобою..
перш, ніж через два тижні ви будете на своїх весілля, і це дуже…
Вам доводиться приймати набагато більше рішень,
ніж зазвичай, за дуже короткий період.
Наче для вас встановили термін, і ви намагаєтеся вкластися в нього.
-Так. -І ми кажемо це з любові.
Познайомитися зі мною, довіритися мені й пізнати мене — це нелегко.
Можу сказати лише, що я дуже кохаю вашого сина
й уявляю дивовижне майбутнє разом із ним.
І я бачу, що він така дивовижна людина
завдяки дому, в якому домі виріс, і найближчим людям.
Через темп цього процесу й тиск
ми дійшли висновку, що треба робити щоденну перевірку.
І це дало нам розуміння,
що інакше ми б ніколи не знайшли одне одного.
Отже, це змусило нас обох задуматися
трохи ретельніше. «Що нас непокоїть?»
«Чого ми боїмося?»
Чи наша спільна мета полягає в тому, щоб ми були разом
і були впевнені, що ми не сумніваємося,
і щоб усі люди в нашому житті довіряли нашому вибору?
Ось на чому ми зупинилися.
І ми вирішили з повагою ставитися до рішення одне одного,
якщо хтось передумає стосовно того, що робити далі.
І Ґарретт ненавидить, коли я так кажу, але я сказала:
«Найкраще рішення для тебе буде найкращим рішенням для мене
і найкращим рішенням для нас».
Це правда, так.
Тож ми поважатимемо одне одного, щоб не сталося,
боротимемося одне за одного, але будемо терплячі.
Так.
Я хочу подякувати вам заздалегідь, якщо все складеться як слід.
Сподіваюся, я стану чудовим поповненням у вашій сім'ї.
Ми теж. Ми бачимо любов, піклування й турботу.
-Цілком згоден. -А це важливо.
Дякую, що прийняли мене в своєму домі. Це прекрасний дім, і я…
Дякую.
Моє ставлення до Ґарретта не змінилося,
але тепер я бачу, завдяки чому він такий люблячий, добрий і чудесний.
Дякуємо.
-Усе гаразд? Так? -Так, усе добре.
Любий, я вдома!
Я готую їсти й відповідаю на твої сексуальні повідомлення.
Що? Ні!
Я побачив їх, коли нарізав овочі, і такий: «О…»
Тобі сподобалося? Що це?
-У мене часник на руках. -Боже!
-Я в захваті від зачіски! У захваті! -Подобається?
-Навіть більше, ніж попередня. -Так?
Як минув твій день?
-Дві години в заторах. -Так? Багато транспорту?
-Нічого, я це пережила. -Так.
-А як твій робочий день минув? -Активно.
Надолужував те, що пропустив за три тижні.
-Ти їздив в офіс? -Ні.
Сьогодні я працював віддалено…
Гарно, мабуть.
Я заходив у свою квартиру на кілька хвилин, щоб узяти куртки й інгредієнти.
Ти такий сексі, коли готуєш.
Правда, я мила, коли спостерігаю, як ти готуєш?
Так, тобі бракує лише келиха вина. Можеш стояти й дивитися.
Дякую.
Я піду у ванну. Приведу себе в порядок.
Із чим тобі допомогти?
-Просто дивись, насолоджуйся. -Слава Богу!
-Бо я ненавиджу готувати! -Відпочинь.
Як справи з навчанням?
Я…
Що з твоїм обличчям?
Стільки всього одразу!
Я знаю, що тобі важко добиратися.
Це просто мене вбиває.
Я думав про це, і я радий, що в цьому плані я гнучкий,
і я зможу переїхати в Балтимор,
бо щось мені підказує, що для тебе переїзд — проблема.
-Я б нізащо не переїхала. -Так.
Якби ти теж був проти переїзду, у нас нічого б не вийшло.
-Справді? -Я б не витримала їзданини.
-Виглядає непогано. -Виглядає дуже гарно.
І пахне гарно.
Я хочу додати.
Я покладу їх на стіл.
Сідаємо. Ось твій соєвий соус, це…
Вино.
Мить істини.
-Що ж… -Як тобі?
Локшина надто тверда. Аль денте вищого рівня.
-Аль — хто? Це так вимовляється? -Аль денте.
О боже.
-Локшина не -Любий, вона дуже тверда!
Так мало статися, бо все надто ідеально.
Ложка дьогтю в бочці меду.
Не псуй апетит.
Отже, питання стосовно весілля.
У нас буде… Священник,
не буде священника, релігійна церемонія?
-Що робитимемо? -Це має бути жінка.
-Гаразд. -Не хочу, щоб нам давав шлюб чоловік.
-Без образ. -Добре.
Цисгендерні гетеросексуали.
Так, хто завгодно, тільки не цисгендерні гетеросексуали.
Гаразд, і…
мабуть, нерелігійна церемонія?
Гаразд.
Хай Бог відпочине.
Моя мама зараз би вдавилася від шоку.
-«Не одружуйся з нею!» -Так, моя мама має певні переконання.
Вона й досі ревна християнка.
Коли церемонія добіжить кінця —
і в ній не буде нічого християнського, вона подумає: «Хм».
Хоча весілля — наше свято, це також і свято наших батьків, матерів.
Думаєш, нам слід порадитися з нею?
Моя мама, мабуть, прийде перед тим, як я йтиму до вівтаря,
і помолиться зі мною.
Думаю, цього їй буде достатньо.
Колись я думала, що вийду заміж у храмі.
-У храмі мормонів? -У храмі мормонів.
Що змусило тебе вирішити, що релігія — більше не частина твого життя.
Я нічого не маю проти релігій. Бо звучить, наче маю.
Але коли Бог у церкві — білий,
і тебе навчають релігійним віруванням білих
ти починаєш у це вірити.
А вони дуже патріархальні, і…
особливо в церкві мормонів.
Враховуючи твою історію, я розумію, чому так.
Я завжди всім кажу, що частина найкращих
найдобріших людей, яких я зустрічала в житті, —
це мормони.
Люди в тій церкві такі хороші, такі щедрі.
Гадаю, це допомогло мені під час складного періоду, але…
Я не хочу, щоб це було елементом нашої шлюбної церемонії.
Я не хочу, щоб хтось із присутніх думав, що ми одружуємося
з релігійних переконань.
-Гаразд. -Так.
Я був прислужником. Я знаю, як церква виглядає за лаштунками.
-Я, можна сказати, виріс у церкві. -Так.
Полум'я й сірка — або ти віриш, або потрапиш у пекло…
Ось як усе було.
Але глибоко в душі мені завжди… здавалося, що щось не так.
Мабуть, я й досі вірю…
в якусь версію християнського Бога
якоюсь мірою, не знаю, але…
Скажімо, я помер. Ось Бог, я постав перед ним.
Не думаю, що він судитиме мене за те, що я мав запитання.
Він, вона чи вони.
Так, вони чи як завгодно.
Так, Бог, яким би він не був,
Не думаю, що він допитуватиме мене за обґрунтовані запитання.
Ні.
-Я думаю, що ми мали минулі життя. -Так.
-Наука цього не пояснює. -Раджу подивитися «Минулі життя».
Таки треба, але спочатку — «Барбі».
-Що? «Барбі»? -«Барбі».
Не прирівнюй «Барбі» до «Минулих життів»…
Ні, «Барбі» має дуже сильний посил.
Цей фільм змусив мене усвідомити, що я не прийму чоловіка, який за патріархат.
Без «Барбі» ти цього не розуміла?
Я довго йшла до цього. Я мусила відкинути військове минуле.
Ніхто не знає, наскільки військовим промивають мізки.
А я все життя була в такому середовищі.
Я свято вірила в армію, була великою патріоткою, і…
-А тепер ти що думаєш? -Не будемо про це.
Я не можу сказати, що військова служба— це повний відстій,
бо вона змінила моє життя й відкрила нові можливості.
Коли хтось каже: «Я маю стільки привілеїв…»
-Привілеїв у чому? -Загибелі в чужій країні?
Отже, ти за військову службу.
Я не підтримую половину лайна, яке там відбувається.
Не підтримую того, що ми робимо в інших країнах. Раніше підтримувала.
Джеймс Болдвін казав, що через те, як сильно він любить цю країну,
він має право критикувати її.
Гарно.
Я завжди дивлюся на все з перспективи людей зовні.
Я народився не тут. Але тепер я тут живу.
Я розумію, що мені пощастило жити в цій країні.
Та водночас я завжди завзято критикуватиму те, як США
дестабілізовували інші країни.
Я підтримую військових у тому у сенсі, що, стратегічно, нам потрібна армія.
Інакше нам було б непереливки в цій країні..
Чому нам було б непереливки.
Бо ми дозволяли собі цькувати інші країни.
Ми вирушали в інші країни,
ми руйнували країни, суспільства, общини.
Я не заплющую очі на це.
Я дуже критично ставлюся до цього.
Просто я підтримую самих людей.
-Гаразд. Так. -Моряків, солдатів, морпіхів.
-Я підтримую людей. -Людей, які…
Вони були такі ж, як і я, і те, на що вони підписуються, — нелегкий труд.
-Я їх підтримую. -Але вони на це підписуються.
-Ми самі на це підписуємося. Так. -Так.
Гаразд.
Так.
Тут існує багато нюансів. Для когось це — робота.
Вони багато чим жертвують.
Але, знову ж таки, вони самі на це пішли.
-Ти згадувала жертви… -Ти не контролюєш те, що робиш.
Мені можуть наказати забігти в будинок й усіх там повбивати, і я мушу.
Але ти на це підписуєшся! Ти не робиш цього під дулом пістолета.
-Це правда. -Так.
Але я не розуміла серйозність усього цього.
Я прийшла на службу не щоб когось убивати, хоч я й пішла в армію.
-Це військова служба. -Так, знаю.
Зброї й так далі тут немає не просто так.
-Ні, я знаю, але… -Зброя, все…
Тоді називай мене наївною, я не знаю.
Коли мене зрештою призначили на посаду,
де я тиснула на кнопку — й запускала ракету,
бо я була на одні із таких посад, мені було важко,
і я сказала: «Якщо мені скажуть натиснути кнопку,
є шанси, що я не зможу її натиснути й збити літак».
Але я не розуміла, наскільки це все серйозно.
-Багато дітей записується у віці 18 років. -Так.
Вони бачать звірства.
Військовослужбовців кудись відправляють,
а вони ще діти, і вони роблять жахливі речі.
І вони, просто…
Думаю, ми не дуже розуміємо, на що підписуємося, коли це робимо.
Гаразд.
Що?
Ні, я просто…
Здається, ти мене засуджуєш.
-Тобі та здалося? Вибач. -Засуджуєш. Типу…
Я маю право сказати,
що я противниця війська у плані їхньої політики,
того що ми зробили з іншими країнами,
якщо я свідомо, з власної волі погодилася робити це?
Чи робить це мене лицеміркою?
-Ти… -Мої дії в армії.
-І те, що я робила… -Не думай, що я тебе засуджую.
У тебе велике серце. Без сумнівів.
Усе гаразд, люба.
-Мені ніяково. -Так.
Усе гаразд.
Іноді буває важко дивитися на себе в дзеркало.
Скажімо, ти сидиш переді мною, і ти став жертвою…
ти кажеш: «Мій будинок розбомбили».
Не знаю, чи вистачило б мені духу сидіти перед цією людиною й казати:
«Але я підтримую людей, які служать.
Мені шкода, що ваш будинок розбомбили, але я підтримую військових».
Це важко, бо це змушує мене задуматися:
«Коли я був на кораблі
й не натискала на кнопку, щоб запустити ракету,
то підтримувала операції які вбивали людей».
Знаю, тобі не подобається, що я служила.
Не знаю, чи хотів би ти бути моїм нареченим два роки тому.
-Якщо чесно, я б, мабуть… -Не хотів.
У кімнатах я не хотів, щоб це визначало, хто ти.
-Ні. -Я хотів пізнати решту твоїх сторін.
Це все моє життя.
Я росла на базах, відколи мені було два роки.
Я робила це в старшій школі, робила це в коледжі
і минулі вісім років, тож це величезна частина мого життя.
І я пишаюся своєю службою.
Я підтримую людей, які служать, і хочу, щоб ти це знав.
Я не шкодую, що пішла в армію.
Я не хочу, щоб ти цього соромився, бо це…
-Гаразд. -Так.
Моя служба, вона…
Я не витримаю, якщо ти соромитимешся того, що я служила.
Я б ніколи не захотів, щоб хтось соромився свого минулого.
-Так. -Якщо це залишилося в минулому.
Я пробувала піти в резерв.
І я не змогла повернутися в те середовище, тож я пішла,
але якби я була резервісткою, ми, мабуть, не були б разом.
Так.
Із цього, мабуть, нічого б не вийшло, бо тобі ми б… ми мали б дуже…
Ми були б зовсім різні.
Так.
Так. Ось, яка моя думка.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома