- Mám otázku ohledně naší svatby. - A jakou?
Jak moc se chceš zapojit do plánování?
Hodně.
Chci mít slovo ve výběru květin, jídla a dortu.
Uvítám tvoje názory. Vážně.
„Uvítám tvoje názory na svatbu?“ Co?
- Uvítám tvoje názory. - Jo, naše, její, jejich.
Víš jak. Tohle je sen každé holky.
Takže musíš být druhotný poradce.
Nemůžeš být hlavní. Promiň.
Jen při tomhle.
Dobře. Vyberu dětem jméno.
- Ne. Prostřední jméno. - Můžeš být druhotný poradce.
Ne!
Dobře. Klukovi.
- Platí. - Skvělý.
LÁSKA JE SLEPÁ
19 DNÍ DO SVATBY
Panebože! To je super!
V to jsem doufal.
Chápu to, kvůli těm květinám!
- Ahoj, jak se máte? - Dobře, co vy?
Mám se skvěle!
Jsem Hailey a dnes vás naučím lisovat květiny.
Kecáš! Já se strašně těším!
- Tak jo, máme to tady. - Super.
Teď už jí nemůžu prostě jen dát květiny. Chce to něco lepšího.
Jsem tak natěšená.
Tohle jsem vymyslel, protože jsem trochu zapomněl na ty květiny
a tyhle vydrží věčně.
Díky, zlato.
- Zkoušeli jste lisovat květiny? - Ne.
My budeme dělat tohle?
Můžete to pak udělat třeba se svatební kyticí
a můžete si tu vzpomínku uchovat věčně.
Já se těším.
Pinzeta je pro manipulaci s květinami.
- Super! K čemu je tohle? - Lepení.
Jasně, chápu.
Tahle je pěkná.
Asi to s tím lepidlem přeženu.
Tohle bude ideální množství.
Obvykle lepím malé modely.
Podle mě lidi netuší, co to znamená.
- Víte to? - Modýlky z plastu.
- Vlastně taky hraju D&D. - Vážně?
Strašně ho to baví.
Je to zábava!
To je pěkný!
Není to soutěž, ale kdyby byla, Hailey…
- Kdo, Hailey? - Nemůžu si vybrat!
- Líbí se mi vaše barevné schéma. - Sakra!
Ale vy jste lépe vyvážila barvy v celém rámečku.
Vybrala jste jeho.
Jsem zvyklá vyhrávat jen medaile za účast.
A tady je medailí krásné umělecké dílo.
- Ano. - Děkuju.
- To se mi líbí. - Díky moc.
- Bylo to úžasné. Super. - Bylo to úžasné.
Moje je hezčí.
Víš co? Máš pravdu.
- Děkuju. - Máš pravdu.
- Super. Ta tvoje vypadá moc dobře. - Jo? Děkuju.
Žárlím.
Květiny jsou hezké.
Ale určitě si spousta lidí říká,
že za něco takového si vrznou, super. A to je příjemný bonus.
Když něco uděláš správně a za odměnu dostaneš sex, tak…
Dneska ráno jsem s Taylor cvičila pilates.
Jak je na tom s Garrettem?
Skvěle. Taylořin táta je podobný mému tátovi.
Vážně?
Jo, taky nechce natáčet,
ale je o krok dál…
Můj táta nechce být před kamerou,
ale k oltáři mě povede.
Zdá se, že to není z nedostatku podpory.
- Ne, těší se na tebe. - Jo.
Částečně se hrozně těší, až tě pozná,
má z tebe dobrý pocit.
Pro něj je nejdůležitější, jestli mě miluješ.
Jo.
Taky mi párkrát po telefonu pošeptal:
„Jak víš, že to není lhář jako tvůj bývalý přítel?
Jak víš, že ti nelže?“
To je vtipný.
Jak je ti?
Těším se, až mu budu moct dokázat, že tohle je upřímné.
Po hodně dlouhé době se cítím uvolněný.
Mám pocit, že tady mám teď být.
Připíjím na…
Dobré rande?
Skvělé rande a tyhle květiny, které budou navždy v našem domě.
- Miluju tě. - Protože vydrží.
Mňam.
Dělám si srandu.
DŮM NICKOVÝCH RODIČŮ
- Jsi nervózní. - Nejsem nervózní. Spíš se těším.
Uvidíš roztomilé fotky. Uvidíš moje dětské tvářičky.
- Baculatý. - A rodiče.
Jo, nejsou tady, ale…
- Vítej. - Ahoj.
Bydlení u rodičů může být vnímáno jako negativní věc,
ale Hannah o tom ví od začátku.
Spousta fotek.
Jo.
Víš, kdo to je, ne?
- To jsi ty? - Jo.
Byl jsi roztomilej.
- S baculatými tvářemi. - Jo.
Ještě před pár roky jsem hrál fotbal,
takže nedávalo smysl platit nájem bytu, ve kterém stejně vůbec nebudu.
Co je to za lidi?
- Moji rodiče v den svatby. - Vážně?
Můj táta byl kocour, co? A máma taky.
Mám skvělý prostor a jsou tam i moji rodiče,
kteří mě tam mají rádi.
Pokud to někomu připadá trapné, v pohodě.
Mně ne. Miluju své rodiče i svůj prostor. Jsem v pohodě.
- Dobře. Ukaž mi to tady. - No tak.
- Jste fakt katolíci. - Jo.
Tady máma pracuje. Neustále sedí u počítače.
- Pracující právník. Miluje Ježíše. - Jo.
- Ví, že nejsem věřící? - Ne.
- Bude jí to vadit? - Ne.
Když v tobě uvidí dobré hodnoty, nebude jí na tom záležet.
Je to tu hezký. Rodiče ti i vaří?
- Nebo vaříš ty jim? - Obvykle vaří máma.
Poslední dobou mi ale říkají, ať uvařím.
- Zajímavé. - Chceš pozdravit Peeku?
Je bojácná?
Jo, je to bojácná kočka. To je tvoje nová máma.
Ahoj, Peeko! To je jídlo a voda vaší Peeky?
Jo.
Ty krmíš Peeku, nebo tvůj táta?
Táta krmí Peeku ráno.
- Nedokážu kvůli ní vstát tak brzo. - Nicku! No tak, je ti 28!
- A můj pokoj. - Nebydlíš v suterénu?
- Můj starý pokoj. - Dětský pokoj?
Jo. Koukni na tohle.
- To jsi četl? - Jo, ty jsem všechny přečetl.
Do školy, i jen tak. Mám tu i nějaký oblečení.
Tohle je moje bunda z fotbalu.
Mám tu pár dresů a tak.
A tady je můj metr, tady mi bylo 11, to jsme měřili naposledy.
Od té doby jsem moc nevyrostl.
- Kdy jsi přestal růst? - Bylo mi 21, 20.
Jsi připravená na nejhorší?
- Dobře. - Tak tady.
- Pokoj dospěláka. - Přesně tak.
- Vítej v doupěti. - Je to velký.
Nechceš si to tady prošmejdit?
Ne, tipuju, že ti tady máma uklidila.
Neuklidila, uklízel jsem před odjezdem.
Vždycky tu udržuju čistotu.
A pak… tady je můj obývací pokoj.
- Tady pracuju. - Tvoje kancelář.
V případě potřeby volej Nicka Dorku, Rice Properties.
- Nech si ji. - Jo.
Kdybys potřebovala realiťáka.
- Já myslela, že dům koupíš ty. - No…
Jdeme na to. Jo.
A tohle je Buffy. Tohle je můj první plyšák.
Dobře.
To je tvoje skříň?
- Je tam kulečník, ale… - Kulečník?
Je to takový odkladiště věcí.
Tvrdil jsi mi, že máš kulečník.
- Jo. - S úložným prostorem nahoře.
Jo, s úložným prostorem.
S tátou jsme sem chodili hrát každý den.
- Jo? - Nebyl tu takový bordel.
A tady se dějí ta kouzla.
- Jo? - Spíš nedějí.
„Mami, tati, pššt. Večer si přivedu domů holku.“
Je to zvláštní, že? Jako…
Nevodil jsem si domů přítelkyně.
Jsi třetí člověk, který tohle místo viděl.
Ale myslím, že to nedopadlo tak špatně.
Bál jsem se.
Možná jsem trochu nervózní, ale ty mě přijímáš takového, jaký jsem.
Ne, je to dobrý.
Ale ty jsi mluvil o tom, že máš kulečník,
tak jsem čekala trochu větší chlapský doupě.
Čekala jsem kulečník uprostřed a alkohol na zdi.
- Alkohol na zdi. - Jo.
- Ne, alkohol je nahoře. - Kéž bys byl zručnější.
- Měla sis vybrat jiného. - Jo.
Nenamontuje televizi. Věšel jsi zrcadlo?
Jo, pomáhal jsem s tím tátovi.
Byly dvě. Ano.
- Jak dlouho bydlíš ve sklepě? - Asi poslední dva roky.
- Kde jsi bydlel předtím? Nahoře? - Jo.
Hned jak se vezmeme, tak se asi rychle nastěhujeme k sobě.
Asi hned po svatbě.
Do sklepa se asi stěhovat nebudu.
Nastěhuješ se ke mně, ne? Do mého bytu.
- Jsi připravený? - Si piš!
Je to tu pěkný.
- Ahoj! - Ahoj!
Ahoj.
Moje holky!
Ahoj, moc mě těší!
- Tak si připijeme. - Dobře.
Dobře.
- Na Marissu a Ramsese. - Marissa a Rams.
- Konečně se poznáváme. - Budoucí Prashadovi.
Bože. Budoucí Prashadovi.
Tak jaké to bylo?
Jde to fakt dobře.
- Bylo to tak snadné. - Jo.
- Pořád o tom mluvíme. - Bylo to tak snadné.
Na co se musíme soustředit? Svatba se blíží.
Rozhodnutí, které nelze brát na lehkou váhu.
- Jo, mluvili jsme o všem. - Hodně.
Mluvili jsme o traumatech, financích, životním stylu.
- Náboženství. - Jo, náboženství.
Včera večer to bylo asi poprvé, kdy…
- Nevím, jestli to byla výzva… - Nebyla to výzva.
Myslím, že pro tebe je obecně náročné o tom mluvit.
Mluvili jsme o mé vojenské službě.
Tohle je poprvé, co chodím s někým, kdo neříká,
že moje služba vlasti je úžasná.
Spíš má k tomu výhrady.
Být v armádě, nechodil by se mnou.
Kdyby se vrátila do armády, bude to problém?
- Nevrátím se, ale co když ano? - Jo.
Ale kdyby ano…
Jo, to je taková hranice…
To by byl automaticky rozvod?
Je to… Jo.
Morální záležitost.
Tvoje politika je provázaná s tvou etikou a to je něco…
Je to v rozporu s tím, kdo jsem.
I když ji miluješ?
- Miluju ji. - Jen kvůli tomu.
Pro mě není politika a podobné věci něčím, co beru na lehkou váhu.
Tyhle myšlenky ovlivňují skutečné lidi.
A mám pocit, že je to… Je to morální záležitost.
Takže když půjdu do armády,
jsme na jiné na morální úrovni?
Jsme na jiné morální úrovni.
- Byl to její život. - Určitě.
A je to… Já taky sloužila.
- Jo. - Je to něco, na co můžeme být hrdí.
Jo.
A každý, s kým jsme sloužili, patří do našeho života.
Mám… Teda… Jsem… Miluju armádu.
- Takže jsem… - Chápu, že je to velmi ošidné.
Nechci lidi soudit.
Pokud jste byli v armádě,
máte kamarády, co nosí trumpovské čepice,
jasně, že vás hned neodříznu.
Věřím tvému srdci a tomu, kdo jsi.
- Budu věřit, že jsou to dobří lidé. - Odkud jsi?
- Jsem z Venezuely. Jo. - Dobře.
Venezuela má složitou historii s USA.
Já jsem hodně věcí zažil z druhé strany.
A jiné názory.
I když mluvíme třeba o Palestině.
Je to jako… jsem na… Vždycky stojím při lidech,
kteří jsou pod kladivem amerického imperialismu.
S těmi lidmi soucítím
a tak je to pro mě těžké vidět sám sebe v budoucnosti
s někým, kdo je aktivně…
- v armádě. - Jo.
- To by nešlo. - Jo.
Shodneme se na všem kromě armády.
Pokud se neshodnete na tom, co chcete naučit své děti,
jakou mají mít morálku, jak to vyřešíte?
Jo. Dokonce i náboženství.
Budeme učit naše děti o náboženství,
ale totéž platí pro armádu.
- To jsem chtěla říct. - Nebudu dělat to, co moje máma.
Ona mě do armády tlačila.
Ale pokud moje dítě bude chtít, podpořím ho.
- A ty taky? - To je ono.
Budu vštěpovat určité hodnoty a některé věci,
ale rozhodnout se už můžou svobodně sami.
Řeknu jim, že jsem sloužila.
- Chci, aby… - Jo, je to součást tvého života.
Když bude příležitost, chci je vzít na loď, aby to viděli.
Tohle je naučím zase já, pak se můžou rozhodnout sami.
Myslím, že se pořád vracíme k tomu, že skvěle komunikujeme.
Mluvili jsme o filozofii, životě, ex,
o budoucnosti, minulosti, vždycky jsme se shodli.
Ale když jsem se dívala
na bývalé vztahy, uvědomila jsem si,
že jsem k sobě pouštěla lidi,
se kterými jsem neměla stejné morální hodnoty.
Řekla jsem si, že když půjdu do experimentu
a budu zcela upřímná v tom, jaké mám názory,
jakou víru chci vštěpit dětem a jak je chci vychovávat,
jakou chci budoucnost,
tak najdu někoho, s kým se shodnu. A stalo se.
Jo.
Vyšlo to. Mám velkou radost.
Já taky.
Máš velké srdce.
- A Marissa má velké srdce. - Jo.
Nezačínej, Brendo. Nedělej to.
A my jsme její přátelé. Chceme pro ni to nejlepší.
Jo.
- Brenda mě vždycky rozbrečí. - Já vím.
- Promiň. - Do toho. Slzy ven.
18 DNÍ DO SVATBY
BYT ALEX A TIMA
TIM, 32 OBSAHOVÝ STRATEG
- Zase ladíme. - Já vím.
Můj táta je jediný člověk v rodině, který neví celou pravdu.
- Mám si s ním promluvit bokem? - O samotě.
Dobře.
Prostě tam půjdeme, pokecáme.
Představím tě.
Můžou se na něco zeptat, řekneme, že spolu bydlíme.
Povíme jim o tom experimentu a jaké to celé bylo.
Vynecháme žádost o ruku.
„V experimentu jsme si našli partnera.
A zkoušíme, jestli spolu můžeme žít.“
- Bla bla bla. - Dobře.
- Pak si s ním promluvím… - Ne.
- Nemůže vstát. Odejdeme my. - Dobře.
- Jeho chůze je velmi omezená. - Rozumím.
Takže já, moje máma a moji bratři vstaneme a půjdeme sem.
- Nebo někam, já nevím. - Dobře.
- A pak s ním můžeš mluvit. - Dobře.
Tohle je chvíle, která ji znervózňovala,
chtěla vědět, jestli požádám otce o její ruku
a bála se toho, co on řekne.
- Proto jsem sundala prsten, protože… - Chápu.
Alex miluje svou rodinu a proto jsem se do ní zamiloval.
Není to jediný důvod, ale je důležitý.
Její rodina k ní neodmyslitelně patří.
- Uvidíme se tam. - Dobře.
Potkám se s lidmi, které můj milovaný člověk miluje
a snad přijmou ten proces, ve kterém jsme.
- Ahoj. - Ahoj.
Byla jsem s Timem. Brzy přijde.
Ještě griluje.
Pak ho poznáte.
- Koho? - Ahoj.
Tati, no tak.
Těším se.
Jsem ráda, že vás mám.
Zvlášť vás dva, už jste dlouho nebyli v jedné místnosti.
Richarda jsem dlouho neviděla.
- Jak se cítíš, tati? - Cože?
Ze setkání s Timem.
- Nevadí ti to? - Mám na výběr?
Mám tě ráda.
Tati, přestaň.
Jsem na něj zvědavý.
- Nemůžu říct, že jsem nadšený. - Dobře.
To je fér.
Chci projít celý tenhle experiment
a který právě probíhá.
- To by bylo fajn. - To by bylo.
S tímhle člověkem teď jsem a vybrala jsem si ho.
Vedli jsme nekonečné rozhovory o věcech,
o rodině, zkušenostech, odkud pocházíme, co je pro nás důležité.
Já si vybrala jeho, on mě.
Žijeme tu spolu,
ale taky chci mít jistotu,
že je vám s ním dobře,
protože pokud se vám nebude líbit, tak bych s ním nemohla být.
Už sem jde.
- Dobrý den. - Ahoj!
- Jak se máte?
- Pardon, jen to odložím. - Jistě.
- Jak se máte? - Dobře! Jak se máš?
- Moc dobře. Já jsem Tim. - Dobře!
- Tim! - Těší mě.
- Jak se máš? Těší mě. - Ian.
- Jak se máš? Evan. - V pohodě. Tim.
- Pane? - Time, jak se máš?
- No. Rád vás poznávám, pane. - Těší mě.
- Ano, pane. Je mi potěšením. - Sedneš si?
Jasně.
- Chceš jim říct něco o sobě? - Jasně.
Jo. Takže jsem vlastně z Georgie, Augusty.
Pracoval jsem na různých pozicích pro vládu
a nyní jsem konzultantem.
Byl jsem u námořnictva. Jsem na tom dobře.
Přemýšlím o tom, jak bude vypadat dalších 32 let mého života.
Dobře.
Když jste spolu s Alex mluvili,
tak jste přišli na to, že jste na stejné životní cestě?
Rozhodně.
Hodně nás spojilo téma rodiny.
Vím, že výběr partnera je zásadní,
protože vaše zázemí vždy silně ovlivňuje to,
co pak dokážete vytvářet.
A to, z čeho pochází, mi připadá pevné a čisté.
Pro nás všechny je rodina hodně důležitá.
Pro mě je to zajímavé, protože je vaše starší sestra.
Já měl dvě starší sestry, byl jsem bráška.
A mladší bratr je vždy pohroma.
Člověk přepne.
Alex na nás velmi záleží.
- Má k nám takřka mateřský vztah. - Jo.
- Já jsem… - Moje děti.
Jo, s tím se musím popasovat, pořád mi stojí za zadkem.
- Přesně. - Chce ty věci dělat sama.
- Vždycky… - „Ujisti se, že…“
- Ano. - Pohádali jste se někdy?
- Jo. Chceš… - Jo.
Naše první neshoda byla v Mexiku. Víte, že hodně mluvím.
Když něco říká,
musím se to naučit přijímat místo toho, abych jí hned řekl,
co mám na jazyku, protože se teprve poznáváme.
- A ty se chceš učit. - Ano.
- To je polovina úspěchu, takže… - Jo.
Jo.
- Time. - Ano, madam?
Byla nějaká konkrétní otázka, která tě přesvědčila, že je ta pravá?
Asi ne konkrétní otázka, ale mnoho okamžiků.
Ocitl jsem se v situaci, kdy jsem byl velmi otevřený.
V životě jsem tolikrát nebrečel.
- Vážně? - Spousta slz.
- Jakmile jsme začali… - Panebože.
Jedna chvíle byla hodně silná.
Vyprávěl jsem příběh o jedné ze sester
a nakonec jsme brečeli oba.
Mám dvě sestry. Obě zemřely.
Nikdy jsem s nikým nebrečel.
Vždycky hledám člověka,
kterého vedle sebe chci v nejhorší chvíli.
A ve všech ohledech, zleva, zprava, ona je tím člověkem,
který to přijímá a plně chápe tuhle mou část.
To je dobrý.
- Vím, že máte hlad, takže… - Jo.
- Nachystáš to? - Tak u baru?
- Jo. - Máme čtyři steaky.
- A taky kuřecí křidýlka. - Dobře.
Super.
- Vypadají fakt dobře. - Děkuju.
- Zamlouvá se vám ten steak? - Ano, pane.
- Děkuju. - Samozřejmě.
Voda, limonáda, sladký čaj.
Limonádu, prosím.
- Time, pokud se můžu zeptat… - Samozřejmě.
- Jak dlouho jsi byl u námořnictva? - Skoro osm let. Bavilo mě to.
Vstoupit bylo nejlepší rozhodnutí a odejít druhé nejlepší.
Jsem rád, že už tam nejsem, ale nelituju, hodně mi to dalo.
Hodně jsem se naučil a hodně toho viděl.
Byl doslova všude.
Ptal se, kde jsem byla já.
A jedna z mých prvních cest v dětství mimo Státy
vedla do Skotska za rodinou.
A ty jsi ve Skotsku nikdy nebyl, viď?
- Nikdy. Ale chci. - Nádhera.
- Jo. - Nádhera.
- Moc mě baví golf, takže… - Panebože!
Jo. Miluju golf a whisky.
- Takže Skotsko je… - Ano!
- St. Andrews! - Ano, pane.
Taky jsem se narodil v Anglii.
- Vážně? - A on taky.
Jo, to mi řekla.
- Další divná… - To je taková náhoda.
Táta tehdy sloužil u letectva
a já se narodil na základně v Anglii.
- Dobře. - Tak se sem taky dostal.
Náš dědeček byl u letectva.
To bylo hodně divný.
Prý jste z ní chtěl mít Tigera Woodse,
když byla malá, takže…
To je ale super, že máte stejný zájem.
- Ne, jo. - Jo.
To je jedna věc, kterou mi RS vzala.
Jo.
Jinak by pořád hrál.
Jo.
Jaký máte zatím ze setkání pocit?
- Moc pěkný. - Jo.
Děkuju.
Jestli vám to nevadí, chtěl jsem s panem Byrdem mluvit soukromě.
- Nevadilo by vám… - Jistě.
- Vyvenčíte Roddyho? - Dobře.
Tak se za chvíli uvidíme.
Pojď, Roddy.
Pane Byrde,
když jsme se s Alex seznámili v buňkách, bylo to hluboké.
Ani jsem ji neviděl, ale už jsem ji znal.
Věděl jsem, že ona je tou, kterou chci za ženu.
Ale bylo pro mě důležité nejprve promluvit s vámi.
V buňkách jsem Alex přečetl dopis,
který byl určen vám.
Pokud vám to nevadí, přečetl bych ho.
„Pane Byrde, v první řadě
vám musím poděkovat, jelikož jsem byl vychováván k vděčnosti.
Díky, že jste přivedli Alex na svět.
Že jste ji vychovali a naučili ji, co je láska.
Máme štěstí, že jsme ochotni to spolu zkusit
a našli jsme se tu.
Vychovali jste laskavou, inteligentní, odhodlanou a silnou dceru,
která se pro mě stala místem pohodlí a klidu
od chvíle, kdy jsem slyšel její hlas.
Než cokoli slíbím jí, chci nejprve slíbit vám,
že s ní budu zacházet s úctou a respektem,
jako k dcerám svých rodičů,
kterou se snad brzy stane.
S maximálním respektem a lásku v srdci,
bych vás rád požádal o Alexinu ruku do manželství a života.
Musím si uspořádat myšlenky v hlavě.
Je to moje holčička.
Přesně tak.
Sotva se známe.
Ale já ti věřím.
A věřím tomu, co jsi napsal, co jsi řekl.
Věřím, že to šlo z tvého srdce.
Ano, pane.
A…
Přijímám tě jako svého syna.
Díky, pane.
Moc to pro mě znamená. Vážně.
Ano.
Ano, pane.
Máte mé požehnání.
Díky, pane.
Moc to pro mě znamená. Vážně.
Vítám tě v naší rodině.
Děkuju.
Těším se.
Prosím, běž a řekni jim tu dobrou zprávu.
Ano, pane. Děkuji, pane. Hned jsem zpátky.
Souhlasil.
Jo!
- Můžete se vrátit. - Dobře. Pomůže mi někdo?
Ahoj, tati.
Mám tě rád.
Já tebe taky.
Můj nový zeť.
Dost. Budu brečet.
Rád jsem ho přijal do rodiny.
A přeju jim jen to nejlepší.
Kde mám syna?
Seznamte se s bratrem.
- Jak to jde? - Tak ještě jednou.
Švagr. To je dobrý pocit.
- Že? - Víš?
Nemám z Tima špatný pocit.
Tim vypadá jako dobrý člověk
a zatím se mi líbí, jak spolu jednají.
Vypadají, jako kdyby se znali už dlouho.
- A je to. - Dobře.
Má tě.
To je moje holčička, takže chci jen to nejlepší.
Jak dlouho tu bydlíš?
Tenhle prostor obývám asi šest měsíců.
Jo?
A je to místo, kam…
se vracím ze svých cest po jiných městech.
- Nóbl… - Holka z korporátu.
- Tady? - Ano.
Takže tohle je hlavní dům, kde bydlí moje nejlepší kamarádka.
A já mám byt v suterénu.
Jsi připravený jít do mého malého anglického sklepa?
- Mám tě vést? - Jdu tam.
Vyber mi schránku.
Účast v porotě, poslední upomínka, manžel na zakázku.
Dej mi mou poštu.
Ten koberec se mi líbí.
Ještě se nebudu koukat.
Jasně, takže umělý fík. Blbý.
Kuchyně.
„Úspěch je nevyhnutelný.“
Nemáme tu nic.
Jen pár piv.
- Proteinové koktejly. - Co to má být?
Jedno bílé víno.
Proteinové koktejly a pivo. Kde to jsme?
A víno, kdyby sis náhodou přivedla holku.
Tohle je chlapská lednice.
Kde to jsem?
Jdeme na to.
- Tady budeš bydlet. - To je moje kancelář. Moment.
Na studium Bible, které tu každý večer pořádám.
Nemám slov. Ježíšku na křížku.
A moje ložnice. Jsem minimalista.
- Štítky. - Na to jsem zapomněla.
Oblečení do práce.
Ukradené věci z hotelu.
Beru si kriminálnici.
- Líbí se mi to. - Děkuju.
Pojďme na gauč.
Měli bychom probrat, jak bychom pak chtěli žít.
Asi by dávalo smysl, kdyby ses přestěhovala do Fredericksburgu,
abychom zjistili, jak to chceme, ale měli bychom to asi probrat,
Nikde jinde jsi ještě nežil, že?
Jen během vysoké školy a letos v létě jsem byl na Virginia Beach.
Vždycky mě lákalo San Diego.
Jsem ráda, že jsem poznala tvou rodinu a váš domov,
ale miluju San Diego a chci tam vychovávat rodinu.
Je to tam pro mě jednoduché.
Těším se, že tam strávíme nějaký čas.
Jo.
Musíme si to tam trochu víc zažít, než do toho půjdeš naplno.
- Teď z toho mám lepší pocit. - Máš? Tak jo.
Kalifornie se mi líbí.
Ale je to daleko od rodiny.
Když jsme o tom mluvili v buňkách, byl jsem otevřený.
A když jsme se zasnoubili, začal jsem přemýšlet,
že teď je to vážné.
Chvíli jsem přemýšlel, jaký z toho mám pocit.
Víš, je to…
Jasně jsem řekl, že mi záleží na rodičích
a zaleží mi na tom, jaký mají život.
A vím, že by mě rádi viděli s někým, koho miluju
a s kým budu mít děti.
A přirozeně toho chtějí být součástí.
Když slyší, že se možná přestěhuju do San Diega,
nejsou z toho nadšení.
Jo.
A to je ta část, ze které nejsem nadšený já.
Jsem nadšený, protože já s tebou chci strávit život.
Takže jsem tomu otevřený,
rád to proberu a potenciálně udělám.
V buňkách
to vypadalo, že jsi ze stěhování do San Diega nadšený.
Proto mě trochu překvapilo, jak velký je to pro tebe ústupek.
Chci mít jistotu, že tenhle ústupek bude něčím příjemným
a stojí za to.
A chci, aby tvoje rodina měla pocit, že jsou součástí naší rodiny.
Můžeme to plánovat s ohledem na výchovu dětí
a náš návrat sem.
Jo.
Já můžu naštěstí pracovat vzdáleně, ale občas taky
- musím jezdit do DC. - Jo.
Nestane se, že bychom se přestěhovali do San Diega a zmizeli.
Chci, aby měly děti hezký vztah s prarodiči.
Nejen jednou za rok na Vánoce za babičkou a dědou.
Vůbec by je neznali a to bych nechtěl.
- Ne. - To bych jim nepřál.
Můj táta s nimi bude vyvádět a pak je zas pošle domů.
- Perfektní. - Jo.
Těším se, až je poznám. Budou to prarodiče mých dětí.
Nejde jen o rodiče. Mám v San Diegu velkou rodinu.
Hodně se těším, až je konečně všechny poznáš.
Věřím tomu, že až je poznám, bude mi to dávat větší smysl.
- Jo. - Je mi mnohem líp.
Musel jsem o tom přemýšlet a rozhodně to vidím tak,
že jsem tomu otevřený, ale vážně to udělám?
Není to tak, že bych byl jen ochotný to udělat, těším se na to.
Bude se ti to líbit.
- Takže se těšíš? - Děsně.
Cítím se zranitelný, protože s tebou plánuju hodně věcí.
A jsem o tom přesvědčený.
A je to děsivé.
- Jsi úžasná. - Ty taky.
Jsi pro mě dokonalá, a skvěle se k sobě hodíme.
Jestli si to rozmyslíš,
tak budu za hlupáka a zničilo by mě to.
Stojí to za to, protože když do toho nepůjdu naplno,
mohl bych tě ztratit.
Mnohem raději to risknu.
Jo. Někdy se bojím, že…
si to rozmyslíš.
Ale těším se na život s tebou.
- Miluju tě. - Taky tě miluju.
Je to divočina.
Šílený!
Hodně šílený.
- Ta možnost tam byla. - Vrátit se a…
- Nezaměstnaný. - Nemít práci.
Tušil jsem to.
Hned ráno jsem se ptal šéfa,
jestli mám ještě práci.
A on: „Ne, tys to neslyšel?“
Je to blbý, ale nestresuju se tím.
Zvládáš to dobře.
Bylo by fajn být zaměstnaný.
Říkal jsi,
že nejdéle jsi v téhle pozici byl týden a půl.
Týden a půl, jo. Tohle prostě nemůžu ovlivnit.
- Jasný. Tak dej vědět. - Takže…
- Dám. - Kryju ti záda.
Budu si tě vydržovat.
Za to ti děkuju.
Tohle je hodně těžké a nikdy bych to po tobě nechtěl.
Takže díky.
Jsem tu.
Klidně se ke mně můžeš chovat jako ke kusu masa.
Je to sexy. Vážně.
Když přijdu a ty řekneš: „Kalhoty dolů!“
Jsem připravenej.
- Mám… Já ne… - „Ano, madam.“
- Jo. - Ne, ale říkám, kdybys…
- Měli jsme skvělý sex. - Jo.
Jo, jasně.
Sex je úžasný.
Ale když jsi začal mít obavy ohledně svatby,
tak úplně nemám chuť
se přemáhat kvůli snoubenci, který si teď…
- Máš pravdu. - …není úplně jistý.
Proto nic nebylo, jinak by to nebyl problém.
Jsem chlap.
Vítr foukne správným směrem a já jsem úplně hotovej.
Ženy jsou mnohem komplikovanější.
- Nevím, jestli je to tak složité. - Jo, je.
A každá žena má jinou kombinaci.
A většina ani neví, jakou přesně.
- Já vím. - Takže ti to ani nedokážou říct.
Musíš na to prostě přijít.
Naštěstí máš moderní ženu, která ti to řekne.
Jasně. Klidně řekni „víc tak, míň tohle.“
Trochu míň šťouchání do zadku.
Jo.
Nehoda.
Ne, zadky tě berou.
Jako pegging?
Je to v pohodě.
Ale není to tak, že bych čekal na narozeniny a doufal, že to přijde.
Víš?
- Jo. - Šetřím si zadek pro manžela.
To je fér.
Buďme upřímní.
Je tolik věcí, kam můžeš strčit péro.
Ananas, mísa těstovin se sýrem.
- Těstoviny se sýrem? - Jo.
- To jsi dělal? - Ne.
Nevěřím ti. Myslím si, že nejlepší sex…
A proto je to s tebou tak dobré.
Když je někdo posedlý tvou vagínou.
Tam je to hlavní místo, ne?
Je to vagína.
Jasně, to beru.
Ne, buďme upřímní.
Kdybych měl vagínu…
Kdybych byl první chlap s naprosto reálnou vagínou?
Mohl bych porovnat rozdíl
mezi kopem do koulí a porodem.
Dobře.
Při porodu má žena jedinečnou příležitost zjistit,
jak se cítí chlap, když má rýmičku.
Je ti dobře?
Jsi v pohodě?
Kdybych měl vagínu, mohl bych získat nobelovku.
Před dvěma minutami to byla zábava.
Ale já…
- Neříkám, že potřebuju sex. - Jo.
Jestli nechceš,
nebudu tě v žádném případě nutit.
- To bys neudělal. - Jo.
Nechal jsi mě vést.
Můžu se v tomhle vztahu cítit zcela bezpečně, protože…
To chápu. Jo.
V téhle divizi bys měla velet ty.
Asi ne nutně ve smyslu lidí,
co jsou submisivní a dominantní,
protože to je jiné téma.
Ale co se týče pocitu pohodlí, otevřenosti a připravenosti,
jo, přeber velení.
Tak jo, a co anál?
Ježíši.
17 DNÍ DO SVATBY
Je tu bordel.
Sluší ti to.
Děkuju. Taky ti to sluší.
Je tu bordel.
Smrdí mi košile, převléknu se.
Dobře. Ty podlahy se rychle špiní.
Včera jsem zametla a už je to hnus.
Už to vypadá líp.
Cítím se jako doma.
- Protože jsem uklidila? - Jo.
Děkuju za to.
Jo.
A teď ladíme. Líbí?
Převlékl ses z košile do košile?
Stejný styl, jiná barva.
- Jdeš zase pryč? - Budu jen pracovat.
- Zoom? - Možná jo.
Ptám se, protože máš košili.
Jo.
Dnes mám dva nové kupce,
kterým musím zavolat a pak hypotéčnímu…
- Vyneseš to? Prosím. - Jo.
- Vynesl jsem odpadky. - Ráno jsi je vynesl?
Vynášíš je teď, protože jsem tě o to požádala.
Je fajn, že když tě požádám o odpadky, tak to uděláš.
Když ti řeknu o sušičku, tak ji taky vyklidíš.
Ale asi bys to mohl dělat sám od sebe, abych o to nemusela žádat.
- Vynáším odpadky. - Ano.
Ale dnes jsem ti o to musela říct.
Myslím, že by pro náš vztah bylo fajn,
kdybychom si to rozdělili.
Jo, tomu se nebráním.
Odpadky můžeš mít na starosti ty.
- Vynášej odpadky. - Super.
Když pereš prádlo, pereš i moje.
A Luna je můj pes, je to moje odpovědnost.
Ale když se vezmeme, bude i tvoje.
A tvé odpovědnosti budou i mé.
- Jo. - Jak často vysáváš a zametáš?
Jednou za dva týdny.
Vysáváš jednou za dva týdny, Nicku?
Je to dole.
Byla jsi tam, mám tam čisto.
Vysávám každý den.
- Myslíš, že je to částečně kvůli Luně? - Luna ani nelíná.
- Proč vysáváš každý den? - Je to hnus.
Moje očekávání… Vysávám každý den,
denně zametám, prach jednou týdně.
V neděli je hloubkový úklid. Kachličky, všechny lišty.
Vyperu si povlečení. Peru, co jsem nestihla.
Lednička každé dva týdny.
Když půjdeš do obchodu, napiš mi, co chci koupit.
Když půjdu nakoupit, taky ti napíšu.
Když půjdu na týdenní nákup a utratím 300 dolarů, rozdělíme to.
Potraviny nebudou stát tolik.
Asi zvládnu utratit 300 dolarů za potraviny.
Potraviny jsou drahé.
- A finance. - Jo.
- Nechceš společný účet? - Můžeme platit podle situace.
- Zatím. - To mi nevyhovuje.
Když se vezmeme a ty budeš mít dluh 50 000 dolarů,
nebo já budu mít dluh 50 000 dolarů, tak to bude náš společný dluh.
- Jo. - Můj dluh bude tvým.
Finance jsou ve vztahu důležité.
Je dobře, že nemám žádné půjčky a dluhy.
Mám studentskou.
Ty ji platit nebudeš, ale kdyby se mi něco stalo…
- Jo. Přijímám to. - To je velká věc.
Budeme mít oddělené účty.
Možná, až budeme mít děti.
Nebo každý svůj účet a jeden společný na úspory a cesty.
Nebo na dům.
Rozdělíme si služby. Rozdělíme si nájem.
- Jo. - Kdo platí účty?
- Platíš účty ty, nebo já? - Co myslíš?
- Asi jsem finančně gramotnější. - Dobře.
Na tom není nic špatného, ale ty platíš jen účet za auto.
Ani nevíš, jaké máš pojištění, platí to rodiče.
Takže mě zajímá, jestli se připojíš k mému pojištění.
Budeme to platit společně?
Nebo zůstaneš v pojištění rodičů?
Jaké výhody by mělo společné pojištění aut?
Že si to platíš sám.
Až se vezmeme,
budou rodiče platit účty, nebo se to připojí ke mně?
Převedu to k tobě.
Rodiče ti platí mobil, máš v plánu to měnit?
Myslím, že za rok, za dva, bych si ho začal platit sám.
Pokud mi chtějí platit mobil, tak mně to nevadí.
- Takže já jen platím svůj. - Jo.
- Proč se na mě tak díváš? - Protože ti je 28.
Od 18 let jsem sama, takže jsem musela platit všechny účty.
Platím si pojištění auta, zdravotní,
penzijko a pak mám svoje investice.
- O akciích nic nevím. - Jasně.
Kdybys chtěl investovat do akcií, dej vědět, udělám to za tebe.
Akcie? Akcie mi jsou ukradený.
- Můžu tě to naučit. - Víš o sportu?
- Ne, ale peníze, sport, víš? - No tak.
Jo. Uvidíme.
Jsi díky sledování sportu finančně zajištěnější?
To neumí ani akcie.
Co jsou akcie?
Nemůžeš z investování do akcií o peníze spíš přijít?
Při investování můžeš mít vysoké riziko, ale nemusíš.
Můžeš vložit část peněz do různých akcií.
S penězi neblbnu a navíc jich nemám tolik,
abych šla po vysokém risku a výnosu.
Máš svoje penzijko propojené s akciemi?
Já nic nevím. Nikdy jsem neinvestoval do akcií.
Mám asi takový zlozvyk, že mám ráda věci po svém
a nikdo to neumí udělat líp.
To není správně, lidi dělají, co považují za správné.
Máš svůj styl mytí nádobí, stlaní postele
a to je v pohodě.
Možná se mi to nelíbí, ale co už.
Myslím, že jsme oba ambiciózní lidé.
Oba jsme čistotní, což je důležité.
Máš dobré srdce a já taky. Vypadá to, že jsme nejlepší kamarádi.
Přijal jsem tě takovou, jaký jsi, ale zvykám si.
Jsem dobrý posluchač. Vždycky tě vyslechnu.
Vím, že mi to občas nevěříš, ale ochránil bych tě. Ochráním tě.
Ahoj!
Neviděla jsem tě celou věčnost. Přes měsíc.
- To je Tyler. - Jak se vede?
- Těší mě. - Nápodobně.
Mám pro tebe dárek.
Nech mě hádat. 1738.
Jo, já mu to řekla.
Dobrý začátek.
- Takže… - Co je nového?
- Tohle je moje jediná dcera. - Jo.
A podle toho, co mi popsala, děláš ji šťastnou.
Jak tě vůbec napadlo, že ona je pro tebe ta pravá?
Cítil jsem se v bezpečí a chráněný, mé emoce byly v bezpečí.
Můžu se jí otevřít.
- Mluvili jsme o všem. - Dobře.
Nejhlubší věci, o kterých jsem nikomu neřekl.
Cítil jsem svobodu a otevřenost tam, kde jsem se nedokázal rozvíjet.
Říkali mi, že chlapi nebrečí.
A tady najednou můžu brečet.
A jí se to líbí.
- Odkud jsi? - Pittsburgh.
- Dobře. - Jo.
Dovolila mi být sama sebou, povídal jsem jí o své rodině,
jak jsem vyrůstal, jak to bylo těžké.
A ona mě se vším přijala.
Je tak opravdová a upřímná.
To neříkám protože je moje dcera,
ale ona je perfektní.
- Ano. - Mozek, má všechno.
- Já říkám, že je silná. - Navěky.
- Jo, opravdová. - V dobrém i zlém.
- Jo. - Nevzdá to s tebou.
A já s ní taky ne.
- Jo? - Stoprocentně.
Co chceš v životě dělat? Z obchodního hlediska, práce…
Teď jsem bezpečnostní specialista. Je to práce s počítačem.
- Kontrola procedur. - Jsi chytrý.
No, ujde to.
- Kolik ti je? - Je mi 34.
Měl jsem narozeniny v den žádosti o ruku.
- Jasně. Žádost o ruku je silný výraz. - Jo.
- Myslíš to vážně? Jsi připravený? - Jsem.
Jak ji dokážeš jako chlap ochránit? Měl bych ti ji totiž svěřit.
Ano, jistě. Nepodvádím. Nebudu jí lhát.
- Dobře. - Dělím se s ní o všechno.
- Chráním její city. - Dobře.
Je tu velká otázka.
Jak to vidíš s rodinou a dětmi?
- Velká rodina. Jsem z malé rodiny… - Jsi připraven?
Jo, víc než připravený.
- Jako… - Určitě?
Jo, určitě. Věř mi.
Chce vnoučata.
Už nebudeš žít sám pro sebe.
- Pro svou rodinu. - Tvůj odkaz.
- Nechci znít zaujatě. - Jo.
Ještě jsem se tě na nic nezeptal. Co se ti na něm líbí?
Cítila jsem se v bezpečí, mohla jsem být něžná.
To bylo první.
A pak už jen maličkosti, které dělá ve skutečném světě.
Je velmi ochranitelský.
Nenechá mě nic nosit. Chci něco vzít a on mi hned pomáhá.
- Nesahej na dveře. - Neotvírám, nic.
V naší době je tohle v randění nevídaná věc,
naše generace taková není.
A pak to, jak mě miluješ,
to je něco, co jsem v minulých vztazích nezažila.
Neberu to na lehkou váhu, když řeknu… je to moje jediná dcera.
K smrti ji miluju.
Jo.
Je to pro mě vážné.
Měla by na chvíli odejít.
- Jasně. - Pokecáme jako chlapi.
- Chceš chvilku? - Jo.
- Dám vám chvilku. - Super.
Mám jednu otázku.
Miluju Ashley.
Myslím to vážně, opravdu.
Myslel jsem, že znám lásku.
Ale kdepak.
Mám pocit, že nás nemůže nic rozdělit.
Jí jsem se už ptal, protože jsem ji žádal o ruku.
Ale dáte mi svolení vzít si vaši dceru?
Rozhodně.
- Rozhodně. Proč? - Vážím si toho.
- Přijala tě. - Jo.
Chci pro ni to nejlepší.
Ať je šťastná.
A ona nedělá lehkovážná rozhodnutí.
Jo.
Vážně vůbec.
Jo.
Mluvil jsem s tebou.
Čtu tě, dívám se na tebe jako na muže.
A kromě toho, co jsi řekl, máš velký potenciál.
- Jo. - Vidím to na tobě.
Staň se lepším mužem, kterým chceš být.
Víš, protože čím jsi lepší ty…
Tím je lepší ona a my oba. Ano.
- Takže mám zájem o to… - Jo.
…abys nejen uspěl, ale abys exceloval.
Jo.
Nerozhoduju o tom, co ji dělá šťastnou.
Kdo jsem, abych jí říkal, co má cítit?
Cítí se dobře, je šťastná, takže já jsem šťastný.
Kdyby začala Ashley mluvit trochu jinak,
pak se projeví otec ve mně.
Do té doby táta ustoupí.
Víš… Mluvíme o tobě.
Takže máte mé požehnání.
Vážím si toho.
A…
Bože, začnu se dojímat.
Panebože. To je šílený.
Co to sakra je?
- Dejte mi chvilku. Omlouvám se. - Nespěchej.
Takže… je to cesta.
Já to beru.
A sedím vzadu.
Máte mé požehnání, ale tohle je moje jediná dcera.
Jo.
- Nehraj si. - Ne. Postarám se o ni.
- Těším se na budoucnost. - Já taky.
Jsem v šoku.
Je mi to moc líto.
Nemůžu tomu vůbec uvěřit.
Znáš jeho rodinu?
Měli jsme tam jít v neděli.
V Mexiku mi přišlo hodně zvláštní, když jsme byli na párty
a on mi řekl:
„Až mi bude za rok psát do zpráv hromada žen, že mě chtějí vykouřit…“
- Proč to říkal? - Je to nechutné.
V noci byl ve spánkové laboratoři.
Opravdu tam byl?
Já nevím. Tady nespal.
Je to neuvěřitelné.
Je mi to moc líto.
To si nezasloužíš.
Nemůžu uvěřit, že by tohle někdo řekl a udělal.
- A jako… - Moc mě to mrzí. Je to nechutné.
Je to zlý.
- Napíšu ti, až skončím. Děkuju. - Napiš mi a já přijdu.
Čtení těch textových zpráv plný fetišů a všech…
- Je to nechutné, Stephene. - Máš pravdu.
Ne, máš pravdu.
Přestaň hrát! „Máš pravdu.“ Já to vím.
Řekni něco jiného.
Proč? Proč jsi mě požádal o ruku?
Proč jsi sem přišel? Kdo jsi?
- Byl jsi ve spánkové laboratoři? - Jo.
- Vážně? - Jo.
No… nevím, jestli tomu mám věřit.
Myslím, že v tuhle chvíli neuvěříš ničemu, co řeknu.
Mám něčemu věřit?
Monico, nic jsem nepředstíral.
Ale ano. Předstíral jsi, že se chceš oženit.
Nepředstíral jsem.
Udělal jsem hloupou chybu,
když jsem byl opilý ve spánkové laboratoři a někdo mi napsal.
To se stalo dneska, Stephene. Psal jsi jí dneska.
Ty hnusné byly dneska. Nelži mi do očí.
- Psali jste si dnes? - Ne.
- Ne? Ukaž mi telefon. - Smazal jsem tu zprávu.
- Samozřejmě. - Nechtěl jsem to vidět.
Ty zprávy začaly včera a pokračovaly dnes.
To…
Nepamatuju si, že bych jí dnes psal, věděl jsem, co dělám a…
Včera jsi nevěděl, co děláš?
Věděl, bylo to hloupé rozhodnutí
a bylo to spojené s rozhovorem, který jsme včera vedli…
Neopovažuj se z toho vinit mě.
Viním z toho sebe a jak jsem si ten rozhovor vyložil.
Nesu za to plnou zodpovědnost.
Vezmu si věci a nechám tě být.
Výborně.
Než odejdeš,
pošli mi přes Venmo, co mi dlužíš
za posledních pár dní.
Kdyby ti to nevadilo, tak to prosím udělej hned.
A je to.
Skoro se stydím za to, kolik ze svého srdce jsem ti dala.
To sis chtěl o víkendu potřást rukou s mým tátou?
Když jsi mě chtěl podvádět?
Já to ne…
- Já to nechápu. - Nebyl jsem…
Pardon.
Ty jsi ležel v posteli spánkové laboratoře
a psal jsi holce, když jsi zasnoubený, že chceš…
- Jo. - Dělat nechutný věci. Fakt nechutný.
Máš pravdu. Nemůžu to nijak změnit.
Budu s tím žít.
Skvěle.
Je mi líto, že jsem ti ublížil,
že jsi ztrácela svůj čas, že jsem šel do toho pořadu a…
že jsem ti tohle provedl.
Neměl jsem do pořadu chodit.
To je tak sobecký. Taková sobecká kravina.
Dal jsi mi prstýnek a teď tvrdíš, že jsi tu neměl být?
Já… Okrádáš mě o…
Jo, rozhodně ne…
Já rozhodně ne…
Rozhodně si toho moc nezasloužím.
Mrzí mě to.
Teď tě nechám na pokoji.
Jo. Dobře.
Ahoj.
Tak jak to šlo?
Jsem smutná.
GARRETT, 31 FYZIK
Moc mě to mrzí.
Děkuju.
To snad není možný.
Překlad titulků: Zuzana Matějková