Chceš zkusit máminu motorku, protože má lepší odpružení?
Jestli spadne nebo se něco stane, je to moje vina.
Když vidím, jak moje děti dělají šílenosti,
divoké kousky a riskují, a jsou do toho zážitku
naprosto pohroužené, mám báječný pocit hrdosti a vděčnosti.
A taky děsně žárlím. Hlavně teda žárlím.
Myslím, že čím jsem starší a čím líp věci znám,
začíná mi chybět ten pocit radosti
a štěstí ze hry, který jsem měl jako kluk. A po tom toužím.
Chci zažívat věci stejně jako moje děti.
A přišel jsem na to, že to člověku přináší zajímavé zdravotní výhody.
Takže se chci tohle tajemství naučit od lidí,
kteří ten dětský pohled na život nikdy neztratili.
Extrémní sportovci.
Ti lezci bez lana, které obdivuju, nejlepší kaskadéři, se kterými pracuju,
a moji nebojácní kámoši, jako je Robbie Maddison.
Ano, Robbie!
Robbie je hrdinou pro mě i moje děti.
Dělá asi nejvíc extrémních, působivých kaskadérských kousků.
Víc než kdokoli jiný na světě.
A vypadá, že se při tom skvěle baví.
Jaké to bylo, lidi?
Bylo to super!
- Jo. - To bylo hustý.
Tahle nebojácnost mi chybí.
Vidíš, jak k tomu děti přistupují a totálně ignorují
bezpečnost, ale vypadají, že to mají zmáknuté.
Mají v sobě houževnatost.
Něco hrozně osvobozujícího. Čím víc člověk zpohodlní,
tím míň se pouští do situací, které mohou být trošku děsivé.
Člověk se tak nějak vypne, dělá míň a míň.
Co můžeš udělat, abys to získal zpátky?
Dívám se. Snažím se najít něco nového,
- abych získal nové zážitky. - Myslím, že nejlepší způsob,
abys zažil to, co naše děti,
je vystoupit z komfortní zóny toho, na co jsi zvyklý,
a zkusit něco naprosto nového.
Ale musí v tom být riziko.
Tak udělám něco intenzivního, nového.
Něco, čemu jsem se ještě nevystavil.
Na sto procent.
TĚLO NEZNÁ HRANIC: ŽIJTE LEPŠÍ ŽIVOT
3. DÍL RISK
Na svojí misi s cílem znovu zažít to vzrušení,
které moje děti cítí, když posouvají své hranice,
se musím pustit do něčeho, co bude výzvou pro moji hlavu i tělo.
Musí to být něco nového a neznámého.
A dostatečně riskantního, aby mě to přinutilo
se vzdálit daleko od komfortní zóny.
Hledal jsem pár měsíců a pak jsem našel tuhle stěnu přehrady.
Je vysoká asi 200 metrů.
Je ve Švýcarsku a vypadá jako pořádná výzva.
A já na ni zkusím vyšplhat sám,
uprostřed zimy.
Nejsem zrovna stavěný jako lezec,
s lezením moc zkušeností nemám.
Nemám zrovna v lásce výšky ani velkou pravděpodobnost selhání.
Takže mi to fakt přijde jako nové dobrodružství.
PŘEHRADA LUZZONE, ŠVÝCARSKO NEJVYŠŠÍ LEZECKÁ STĚNA SVĚTA
Nejde tu jenom o to si troufnout.
Objevují se vědecké poznatky o tom, co získáme,
když uděláme něco, čemu bychom se radši vyhnuli.
Takže pracuju s neurovědkyní,
profesorkou Abigail Marsh.
Jak se ohledně toho lezení cítíš?
Je tu hodně neznámých. Víš, myslím, že nejvyšší stěna,
na kterou jsem vylezl, má asi 50 metrů.
A ta mi přišla fakt vysoká. Tohle je něco úplně jiného
a podmínky jsou úplně jiné.
Tak mi pověz, proč to chceš udělat?
Víš, pozoruju svoje děti
a jejich schopnost se ponořit do jedné aktivity.
- Jo. - Surfují, rybaří,
perou se spolu a v tu chvíli
neexistuje nic jiného.
Myslím, že čím jsem starší, tím míň se ocitám v situacích,
které by mi ten pocit daly.
Hodně dospělých, když vidí děti si hrát
a užívat života, jim trochu závidí
jejich smysl pro vzrušení, zvědavost a radost,
to, že dělají všechny ty nové a vzrušující aktivity.
A myslím, že hodně z nás si přeje, abychom to cítili znovu.
Proč to tak je, že čím jsme starší, tím víc se podobným aktivitám vyhýbáme?
- Na nové, složité situace... - Jo.
... lze nahlížet ze dvou směrů, ano? Buď je můžeme vidět jako hrozbu,
možný neúspěch,
což s přibývajícím věkem děláme častěji.
- Ale pro děti... - Jo.
Je to výzva. To jsem ještě nedělal...
- Jo. - Uvidím, co dokážu.
- Jo. - Myslím, že o to jde
během přeměny z dětství do dospělosti,
- že narůstá počet věcí, které zvládneš. - Jasně.
A jak jsi samostatný. Mozky dětí
- je k tomu strkají. - Jo, totálně.
Děti jsou motivované hledat nová rizika
a výzvy, protože jejich mozky jsou
citlivější na dopamin, což je chemikálie, která nás motivuje zkoušet nové,
vzrušující a riskantní věci.
Podívejte se do mozku dítěte
a uvidíte dopaminový systém jedoucí na plné obrátky,
jak rozdmýchává zvědavost a vášeň pro objevování.
Ale jak stárneme, citlivost na dopamin klesá každé desetiletí o zhruba 10 %.
VĚK CITLIVOST NA DOPAMIN
Vypadá to, že výjimkou jsou extrémní sportovci,
kteří si velmi riskantní aktivity užívají.
Výzkumy naznačují, že mají v porovnání s ostatními
aktivnější dopaminový systém.
Pro nás ostatní je dobrou zprávou,
že dopaminovou reakci může zažehnout překonávání drsných výzev,
což nám přinese to vzrušení, které jsme cítili jako malí,
a může to podpořit naše psychické zdraví a wellbeing.
Vyšší wellbeing je spojován s nižším rizikem chronického onemocnění,
lepším fungováním imunity a prodlouženou délkou života.
Přičemž jedna studie naznačuje, že zvýšený wellbeing
může délku života prodloužit až o deset let.
Tak co kdyby jedním z tajemství, jak žít lépe, bylo chovat se jako mladší?
A klíčem k tomu je posouvat svoje hranice.
Mám pocit, že jsem to podcenil.
Jsem rád, že to nedělám já. Říkám si:
- „Nevím, jestli bych to dal.“ - Určitě bys to zmáknul.
Na tuhle výzvu jsem si nepřizval jen Abi.
Vzhledem k tomu, že je mi Robbie inspirací,
je tu, aby mě vedl. V otázkách techniky a bezpečnosti
mi bude radit Percy Bishton, jeden z nejlepších lezců na stěně.
Tohle je nejdelší umělá lezecká stěna na světě.
- Jo. - Takže dvojice dobrých lezců
ji vyleze za nějaké dvě až čtyři hodiny.
V létě. My jsme tu samozřejmě v únoru.
Jsme ve švýcarských Alpách a je tu zima.
- Je tu sníh a led. - Jo.
Takže se musíš pořád hýbat.
- Jo. - Další věc,
která je pro tebe jiná, je to, že nemáš na lezení parťáka.
- Polezeš sám. - Jak se ohledně toho cítíš?
Plně si uvědomuju, jak je to složité,
jaká je to výška a jak bych se mohl bát.
Myslím, že výzvou bude... překonat svůj strach.
- Jo. - A to,
že je to pěkně děsivé prostředí.
- Můžeme? - Páni!
Sledujte, schválně, za jak dlouho dopadne.
Nevím, proč je mi z toho blbě!
Jdeme na to.
Páni.
- A jo, můžu mít padák? - Ne, no tak, běž si taky pro kus.
A letí.
To je divný pocit.
V tuhle chvíli mi v hlavě šrotuje hodně věcí.
Cítím se děsně nepříjemně.
Hádám, že je to asi prvně, co cítím strach.
Ten výbuch.
Vím, že když tam budu stát moc dlouho a dívat se na to a zvažovat způsoby,
jak by se to mohlo pokazit,
tak si to vymluvím.
Moc nad tím přemýšlím. Pojďme prostě na to.
Na jednu stranu můžeme říct,
že lézt s dobrou výstrojí a postupy není nebezpečné,
ale myslím, že není možné,
aby se někdo v takové situaci
a na tak vertikální stěně nebál.
Ale pokud chceme sklízet ovoce nových výzev,
nemůžeme se nechat přemoct úzkostmi nebo strachem.
Tak jsem poprosil o pomoc svého kaskadéra a kámoše Bobbyho Hantona.
SYDNEY O PĚT MĚSÍCŮ DŘÍVE
Vejtaho.
Bobby je bývalý gymnasta, bývalý potápěč,
jeden z nejlepších kaskadérů světa.
Bobby mě naučil provádět ve filmech různé šílené kousky,
ale ty fakt šílené věci...
nechávám Bobbymu.
A když Bobby narazí na fakt šílený trik,
je jako velké dítě.
Pěkně, Bobby!
Co tu děláme? Mám masku a šnorchl,
ploutve, plovací kruh.
- To nepotřebuješ. - Ne?
Dneska budeme trénovat lezení
a taky se vystavím výškám.
Pro začátek mě Bobby vezme na nejvyšší prkno ve výšce deset metrů,
aby zhodnotil moji reakci.
Netvrdím, že se bojím výšek, ale taky je zrovna nemiluju.
Ale je zajímavé, že jako malý
jsem z toho v pohodě skákal.
V mozku dospělých
je plně vyvinutá oblast zvaná prefrontální kortex,
což je část mozku
zodpovědná za strach z následků.
Mozky dětí jsou stavěné jinak.
Puberťáci dělají mnohem víc vzrušujících aktivit
než dospělí, protože jejich prefrontální kortex
ještě není plně vyvinutý.
No tak. Dobře.
Dobré je, že i dospělí se mohou naučit
regulovat aktivitu prefrontální oblasti,
aby se mohli pokusit znovu zažít část legrace jako děti.
- V pohodě? - Jo, Bobby.
Hezky zpevněně.
Dobrý dopad. Žádný placák.
Takže se na to vrchní prkno musím dostat postupně.
Rozhodně to není nejšílenější kousek.
Postupně jsme se posouvali po platformách nahoru,
opakovali jsme to. Přesně víš, co děláš.
Buď hezky zpevněný, pevné ruce a nohy.
Cítím se tady divně.
Jen o tom moc přemýšlím
a zvažuju, jak se to může pokazit,
a to to ani není nebezpečné prostředí.
Jediné, jak můžete svoji reakci utlumit, je být v té situaci,
učit se tím, že si zažijete, že to zvládnete,
že to vlastně dopadne v pohodě.
A to, že se tu reakci odnaučíte, pak využijete,
až zase budete v obdobně riskantní situaci.
Jakmile jsem to udělal, bylo to v pohodě.
Fakt mi to přináší vzrušení.
Ale prkno u bazénu je totálně odlišné...
od skoro 200metrové stěny.
Odsud to tak hrozně nevypadá.
Ale jo.
Vypadá to jako moc, ale když si to rozdělíš,
- máš z toho pětidélkové lezení. - Jo.
- Je větší, než vypadá. - Vypadá velká, neboj.
Začínám se v té výzvě pitvat a zkouším
vypočítat, jestli je to vůbec možné.
Tady, uvidíš to.
Když se podíváš, uvidíš kovovou mříž,
to je vrchol každé části.
- Jo. - Na vršku každé části
máš, kde se dobře chytit, můžeš si stoupnout na římsu.
- A na minutku si oddechnout. - Jo.
Uklidni se tam a pak se pusť do další části.
Ujisti se, že si tvoje paže pořádně odpočinou,
nahoře je budeš potřebovat.
Fajn, dobře.
V prvních dvou částech se do lezení můžeš ponořit.
Zjistíš, že jak začne na stěnu svítit slunce...
„VRŠEK 1. ČÁSTI A 2. ČÁSTI“
- nahoře je tepleji. - Jo.
A dole je chladno. Drží se tu chladný vzduch
a ty chyty jsou zatraceně studené.
Je děsná zima, dívám se
na tu přehradu, začínám se třást a říkám si,
jak mám na té stěně strávit nějakou hodinu až dvě?
Ta spodní část je zahřívací.
V prostřední části o tom začneš přemýšlet.
- Budeš tam dost osamělý. - Jo.
Víš, uprostřed stěny jsi 80 metrů od země.
- Jo. - Kolem tebe nic není.
Je to výjimečné prostředí. Dost strašidelné.
Říkám si, jak mě ovlivní závrať, adrenalin...
„VRŠEK 3. ČÁSTI STRACH“
a strach z výšek. Je toho nějak moc.
A pak těch posledních 80 metrů.
- Hýbat se. - Tam je převis.
To je ta klíčové místo, nejtěžší část.
V tu chvíli vystřelíš nahoru, protože uvidíš oblohu.
- Jo. - Čekáme nahoře.
A taky to začne být těžší?
Jo, kvůli tvaru přehrady, nahoře je převis.
A tam se chceš hýbat,
protože to dáš na jeden zátah.
- Jo. - Což nikdy
nikdo nedělá.
Bojím se fyzického vyčerpání.
ÚNAVA KLÍČOVÉ MÍSTO
Z lezení sám dobře vím, jak drsné to je pro prsty a paže.
Jakmile překoná polovinu,
prakticky se to na sebe překlápí.
Takhle to nikdo nedělá,
a nikdo tam neleze v zimě, tak to bude drsné.
Respekt, kámo.
Takové výzvy nejsou o tom dokázat,
že zmákneme něco drsného.
Jsou o tom najít něco, co s přibývajícím věkem ztrácíme.
Dětskou víru, že nic není nemožné.
MALLORCA O DESET TÝDNŮ DŘÍVE
Abych se k tomu přiblížil,
trénuju s jedním z nejlepších
extrémních sportovců na světě.
Steph Davis je legendární lezkyně, base jumperka a wingsuit letkyně.
Nejen že nemožnému čelí,
dokonce ho vyhledává.
Tohle je Cala Sa Nau.
Perfektní místo na deep water soloing.
Co je deep water soloing?
- Při free soloingu nemáš lano. - Jo.
A když spadneš, spadneš na zem, a konec.
- Ale tady spadneš do vody. - Přesně.
Bude to děsivé, je to intenzivní. Samozřejmě to má rizika,
ale můžeš na to trénovat. A bavit se.
Když jsem začala lézt, byla to pro mě fakt změna.
Byla jsem na vysoké.
Dodělala jsem magistra a pak nastal bod zlomu,
kdy jsem se rozhodla: „S akademickou dráhou končím.“
Tak jsem odešla, bydlela v autě a stal se ze mě lezec na plný úvazek.
Myslím, že mě fakt táhla ta zvědavost a vzrušení.
Celý svět je moje hřiště a nikdy si nepřestanu hrát.
Můj způsob uvažování
je zjevně odlišný.
Extrémní sportovci se liší tím,
že podobně jako adolescenti mají
vysokou dopaminovou aktivitu a jsou vážně naladěni
na odměny, které přináší riskantní
a složité výzvy, a jsou motivovaní se do nich pouštět,
bez ohledu na rizika.
Ne proto, že by o rizicích nevěděli.
Dobrá zpráva je, že tenhle způsob myšlení
si můžeme osvojit všichni.
Plán je, že Chrise nejdřív naučím cestu
s lany.
To mu dá příležitost to vylézt
a vidět, kudy vede cesta.
Pak odstraníme bezpečnostní pomůcky.
Je to o tom mu pomoct šplhat
se stejnou svobodou a flexibilitou, jakou mají děti.
Protože většině lidí nestojí v cestě jejich technika.
Ale ta bouře v jejich hlavě.
- Důvod, proč jsme tady... - Jo.
... je, aby sis zažil začátek cesty.
- Jo. - Pak budeš muset
vylézt z lodi na skálu.
Jo, sem, jasně.
Když se podíváš, kam ti vede lano.
- Jo, to je ono? - To je to velké odpočívadlo.
- Jo. - Přímo támhle.
Už jen kousek a můžeš se pustit rukama.
- Dobře. - Jenom kousíček.
- Jo, klouže to, co? - Děsně.
- Intenzivní, co? - Jo!
Lezení testuje vaše emoce stejně jako vaše tělo.
Ti, co se dostanou nahoru, nejsou vždycky ti nejsilnější.
Jsou to ti, co úspěšně změní své myšlení.
Někdy, když je něco riskantní, řeknu si:
„To je komplikované.“
Když chci říct, že je něco nemožné,
řeknu si: „Pořád na tom dělám.“
Někdy, když se bojím, řeknu si: „To je vzrušující.“
Není to o skrývání emocí,
ale o tom, že je proměníte v něco, co vás žene kupředu.
Můžete pak zjistit, že pýchu, frustraci,
dokonce i hněv lze proměnit v pohon, který potřebujete.
- To je klíčový úsek cesty... - Jo.
... protože tady budeš nejvíc unavený.
Nejtěžší část je, když jsi nejunavenější. Super.
- Jo! - Jo!
Máš pocit, že vždycky, když dokážeš něco fakt složitého,
tak emocionálně, duchovně a fyzicky rosteš?
Věřím, že vždycky, když se pustíš do těžké výzvy,
chopíš se příležitosti.
Naučíš se o sobě něco,
- co jsi nevěděla. - Změní tě to.
Dá ti to sebevědomí.
Změní to způsob, jakým žiješ.
Jo, každodenní stresy pak asi nejsou tak děsivé, co?
- Je to ta perspektiva. „Já to dokázala.“ - Jo.
Objeví se něco jiného a taky to dokážu.
Už jsem to dokázala. Je to dobrý pocit.
Většina každodenních stresů
není otázkou života a smrti. Jsou to věci jako e-maily
a zmeškané uzávěrky,
ale v tu chvíli nám může připadat, že je toho moc.
Ale má se to takhle.
Když se stavíme čelem k výzvám,
po čase to začne fungovat jako psychologická vakcína.
Jsme pak odolnější, schopnější
řešit budoucí výzvy, a ve výsledku
už vás každodenní maličkosti tolik netrápí.
Abychom to získali,
musíme najít hranici naší komfortní zóny.
Jak se cítíš?
V tuhle chvíli se snažím v hlavě rozkouskovat
všechno, o čem jsme mluvili, kde mám dělat co.
- Přesně. - Kam dosáhnu...
- Jo. - Kde je to nejtěžší.
Pokud se cítíš sebevědomě, pokud je to ono, jdi na to.
Jo. Fajn.
Jo! Bav se, jasné?
Myslím, že pro Chrise tvoří jednu část
fyzická stránka, a pak je tu ta psychologická.
Pocit potenciálního selhání. Ale fakt to musí být něco zlého?
Ne, může to být hodně věcí.
Někdy je to jako malý ohníček, který vás popostrčí.
- Jaké to bylo? Dobré. - Dobrá práce.
Čím víc toho děláme, čím víc šplháme,
tak se z toho, z čeho jsem byl nervní,
stala hra plná radosti.
A děsně mě to baví.
Podle mě vás fyzické výzvy jako lezení
zvou k improvizaci, k tomu, být plně přítomen v tom okamžiku
a znovu se spojit s dětským způsobem života.
Pěkně! Skvělá práce.
- To bylo perfektní, krásné. - Díky.
Takže to, co hledáš,
je ta pravá zábava, kterou tvé děti zažívají na motorce.
- Cítil jsi ji? - Jo, totálně.
Protože jakmile tam není to lano,
- je snazší se soustředit. - Jo.
Jako děti nad tím vším
nepřemýšlíme, jsme mnohem víc přítomni.
Vidím to u vlastních dětí,
žijí v tom okamžiku, prostě věci dělají.
- Jo. - Někdy je to risk,
ale většinu času
jsou v pohodě, řídí se instinkty.
- Ty jsi dospělý. - Jo.
Nemůžeš se všeho zbavit.
Ale můžeš to držet pod kontrolou, což jsi zmáknul,
a jakmile to máš pod kontrolou...
- Jo. - Tak se můžeš bavit.
Pro lezení začínám cítit
trochu jiné nadšení a oceňuju ho.
Což je dobře, protože ta stěna
je možná největší výzvou mého života.
U tak drsné výzvy je samozřejmě důležitý trénink,
ale v tak intenzivních situacích
se může u lidí objevit něco výjimečného,
čemu se říká stav flow.
Jedna z věcí, která je na stavu flow
skvělá, je to, že se zcela soustředíte
na to, co v tu chvíli děláte.
Flow je hodně podobné dětskému způsobu myšlení.
Soustředíte se jen na svůj úkol.
Vědci věří, že ve stavu flow
dojde ke snížení aktivity prefrontální části mozku.
V tu samou chvíli zaplaví mozek dopamin
a dá nám elán a posílí naše soustředění.
Když k těmto změnám dojde naráz, ta chvíle nás totálně pohltí,
stejně jako děti.
A to nám může umožnit podat vrcholný výkon.
Když jsem tu stěnu přehrady viděl prvně, říkal jsem si, že tam zažije flow.
Pro mě flow vychází z těžkých situací.
Je to, jako by se čas zastavil.
V ten okamžik se může stát nekonečné množství věcí.
Připadá vám, že to trvá věčnost.
Stav flow mě vždycky zajímal.
Vypadá to, že extrémním sportovcům jako Robbie
dává nadlidské schopnosti,
a taky je to něco, co aktivně zkoumá věda.
Připraven seznámit se se systémem Zephyr?
- Zephyr? - Jo.
Díky tomu budeme moct sledovat, co se děje uvnitř tebe.
- Super. - Ne, promiň, sem.
Před lezením mi Abi nandá senzory.
Tahle průlomová technologie může odhalit, jestli zažiju flow,
až budu na stěně.
- Sem, na záda... - Mělo by to být
- zhruba tady, jo. - Dobře.
Systém Zephyr může zachytit jak srdeční tep,
tak jeho variabilitu.
Vidíme, že je oboje vysoké,
nebo to oboje paralelně roste.
To je dobrý ukazatel toho, že je člověk ve stavu flow.
Kámo, poslední slova. To dáš.
Jo, chci jít na to,
protože čím víc o tom mluvíme,
tím víc se tomu chci vyhnout,
protože o tom moc přemýšlím, mám toho pak plnou hlavu.
- Myšlenka za myšlenkou. - Jo.
A teď se chci do toho zážitku ponořit
a zažít flow.
Nestresuj se. Zbav se těch myšlenek,
emocí, pocitů a buď s tím v pohodě.
- Přesně. - Jdi na to.
- Uvidíme se nahoře. - Jsem vzrušený za tebe.
Když se blížím k přehradě, uvědomuju si, co mě čeká.
Mrazivé podmínky.
Fajn.
Strach, který můžu cítit,
a fyzické nároky.
Vidím chyty a cestu,
kterou musím vylézt.
A připadá mi, že mě polyká tahle obrovská
betonová... bytost.
- Uvidíme se nahoře. - Jo, kámo.
Zoufale si chci přestat stát v cestě
a ponořit se do toho zážitku.
Jako to dělají děti.
Jak jsem začal lézt, ukázali se moji dva nejlepší kámoši Zocchi a Aaron
jako morální podpora.
Abi, kam asi vyleze?
- Podle mě to dá. - Dá to?
Fajn. Zocu?
Podle mě to dá. Nepochyboval bych o něm.
Děsně doufám, že to dá.
Podle mě se dostane k začátku toho ohybu.
Na prvních dvou, třech chytech,
si říkám: „Jsou ledové,“
a začnou mi tuhnout prsty.
Je to jako lézt nahoru po kusech ledu.
MRÁZ
Musím hledat chyty, kterých se
můžu chytnout takhle.
Když se takhle sunu nahoru, připadám si jako tulení mimino.
Doslova necítím prsty.
Říkám si: „Prostě pokračuj.“
Říkali mi, že když se dostanu na tu slunnou část stěny,
bude to totálně jiné,
takže to je můj první velký cíl.
Koukám na Chrise, jak dělá kroky s těma jeho nohama,
vypadá jako gorila, co šplhá na strom,
a leze nahoru a fakt rychle.
Teď řekl sprosté slůvko.
Sprostá slůvka zmírňují bolest.
Kdyby dával za každé dolar, byl by ze mě na konci milionář.
Děsně ztěžka dýchám.
Od vrcholu jsem pořádně daleko.
Konečně se dostanu na slunečnou část stěny.
Tohle je fajn místo, kde popadnout dech.
- Stoupni si na tu římsu. - Jo.
Jestli chceš, sedni si do sedáku.
Protřep si ruce, ať se prokrví.
Jo.
VRŠEK 2. ČÁSTI VÝŠKA: 60 METRŮ
V pohodě, kámo? Jak se cítíš?
Jo, fajn.
- Paže mám napumpované. - Fajn,
tak moc dlouho neodpočívej.
Jestli chceš pokračovat, tak jdi.
Jo, jsem na vážkách, nechci odpočívat moc dlouho,
ale taky... moje prsty jsou...
jako by mi je několikrát převálcoval náklaďák.
Jsem teď v 60 metrech
a pouštím se do mnohem složitější části,
kde musím lézt po nakloněné stěně.
Jedem. Fajn.
Tak zase lezu, prakticky sprintuju, a říkám si,
že tam vylezu v rekordním čase.
A pak vylezu do půlky.
Podívám se dolů
a okamžitě mě zalije vlna děsu.
Chce se vám z toho zvracet.
V hlavě máte nekontrolovatelný hlas,
který má zvrácenou představivost
a pořád říká, že se mi rozepne sedák.
Pořád si to kontroluju a v jednu chvíli
sáhnu dolů a utahuju si to
a okamžitě mě napadne: „Co když jsem si to povolil?“
A dívám se na lano a říkám si: „Co když rupne?“
STRACH
Myslím na všechen trénink s mým kaskadérem Bobbym
a vím, že zvládnu překonat strach
i přehnané přemýšlení, když se budu soustředit.
Krok za krokem, chyt za chytem.
A zase začnu lézt a najednou
se stane něco fakt krásného.
Začnu si všímat, že ve chvílích, kdy si říkám,
že to prostě nedám...
tak se zhluboka nadechnu a jsem tam.
Překonal jsem další tři metry
a ani jsem si to neuvědomoval.
Dochází k integraci myšlenek a emocí.
Dochází k harmonii.
Víte, jak se připravit, techniku umíte,
a pak je to jen o tom nechat podvědomí
a svalovou paměť, aby to převzaly.
Pak dojde k flow.
Cítím se posílený.
Dívám se nahoru a říkám si: „To zmáknu.“
A bum, to přeruší...
No tak.
...čiré vyčerpání.
VRŠEK TŘETÍ ČÁSTI VÝŠKA: 90 METRŮ
Blížím se ke klíčovému místu, kde začíná převis...
A moje tělo přestává fungovat.
Asi v životě jsem nebyl takhle vyčerpaný
a dochází mi, že jsem neměl
do cíle tak hrozně spěchat.
VYČERPÁNÍ
Asi mě budete muset vytáhnout, moje ruce...
Všechno mám v křeči.
A nastupují pochyby.
A je legrační, co vám ty pochyby udělají s celým tělem.
Akorát jsem dospěl k nejtěžší části.
Už s tím chci seknout.
NEJTĚŽŠÍ MÍSTO VÝŠKA: 135 METRŮ
Je v bodu zlomu.
Říkám si: „Zachráníme ho, pojďme ho vytáhnout.“
Z tréninku se Steph na Mallorce vím,
že existuje způsob, jak na své pocity pohlížet jinak,
jak se popohnat kupředu,
a to, co v tu chvíli najdu...
je slepá zuřivost.
Fajn, žádné vzdávání. Konec diskuze.
Je mi fuk, jestli si při tom urvu nehty.
Pokud budu muset, do těch chytů se zahryznu. Dostanu se tam.
No tak, teď!
Na tu stěnu je fakt naštvaný,
jako by nechtěl, aby ho porazila.
Když se naštvete, že nemůžete dosáhnout cíle,
je na tom něco zajímavě pubertálního.
A to je fakt prospěšné.
Vztek nám dává víc fyzické síly.
- To je ono. - Už tam skoro jsi.
Jedem.
- No tak, Heme! - Ano!
Vylez tam!
- Jo! - No tak! Kámo! Jo!
- Dokázal jsi to! - Jo!
VRCHOL VÝŠKA: 165 METRŮ
- Polez, kámo. - Je to tu.
Dobrá práce, udělej to znova.
Jsem přivázaný?
Bože!
Nejde vyjádřit, jak jsem na Chrise hrdý.
Jsem fakt nadšený, že to dokázal.
- No sakra. - Tak inspirativní.
V životě jsem nedělal nic těžšího.
To bylo nechutné.
Složil jsem se jako pytel brambor, ale ihned jsem cítil
ten povznášející pocit úspěchu.
To bylo něco.
A v tu chvíli cítím čirou radost.
Jsem z jeho úspěchu totálně na větvi.
Byly chvíle, kdy jsem si říkal:
„Nemám sílu se zvednout na další chyt.“
- Jo. - A pak ticho, nádech,
a najednou jsem byl o tři metry výš a říkal si:
„Co se stalo?“
- Jo. - Víte?
Děsně rychle se to přepínalo.
Když se díváme na data,
je jasně vidět zvýšení variability srdečního tepu,
stejně jako zvýšený tep, což ukazuje na flow.
Vidíš těch pět částí.
- Jak to jde dolů a... - Jo.
Každé z těch šesti míst odpočinku. Ale je fakt cool,
že jak jsi se pustil do třetí části,
variabilita stoupá.
To ukazuje na víc stavu flow,
a minimálně z pozice pozorovatele
to vypadalo, že jsi byl fakt v rytmu.
A je to sranda, není to jako: „Páni! Byl jsem ve flow 20, 30 minut.“
Jsi fakt střídavě ve flow a venku.
Jako že ti v hlavě probíhá ta diskuze a zničehonic
jsi výš na stěně. Je to fakt něco.
Jo, bylo to super.
Čím víc člověk sedí,
tím víc si vybírá. Nejsme nuceni
k novým výzvám.
To bylo...
Posouvat své hranice a hledat nové výzvy
nám někdy připadá nepříjemné...
Nikdy jsem o tobě nepochyboval.
Ale je dost dobře možné, že budete šťastnější
a možná budete mít i zdravější a delší život.
Život sedí přímo před námi a zve nás, abychom se do něj ponořili
a zažili všechno, co nabízí, v jakékoli formě.
Ať už jde o hraní šachů, hraní na hudební nástroj,
hraní si s dětmi, base jumping, lezení, surfování na 30metrové vlně,
musíme žít vášnivě a s oddaností...
V pohodě, zlato?
... a všechno to přijmout.
- Milujete jezdit na motorce? - Když jedeš a cítíš vítr ve tváři,
- je to super. - Vždycky, když jsem na skoku, říkám si:
co se stane, to se stane.
Když jsem s tím začal, chtěl jsem znovu najít
dobrodružného ducha, kterého vidíme u dětí.
A nevím, možná to ve mě zase probudí moje vnitřní dítě?
Nějak jsme se vrátili na začátek a učím se já od nich.
Myslím, že o tom to je.
Protože skutečně hledáme ten růst, ke kterému dojde
díky velkým výzvám.
České titulky Barbora Lutovska