Vil du prøve mors cykel, den har bedre affjedring?
Hvis hun falder af, eller noget går galt, er det helt min fejl.
Når jeg ser mine børn lave skøre ting
og vilde stunts og tage risikoer, og de er fuldstændigt opslugt
af en oplevelse, har jeg en vidunderlig fornemmelse af stolthed og påskønnelse
og en hel masse jalousi. Mest jalousi.
Jo ældre, jeg er blevet, og jo mere velkendte ting er blevet,
jo mere har jeg savnet noget af den glæde
og den leg, jeg oplevede som barn, og det længes jeg efter.
Jeg vil opleve ting, sådan som mine børn gør.
Jeg har opdaget, at der er meningsfyldte sundhedsfordele ved at gøre netop det.
Så jeg vil lære hemmeligheder af folk,
der aldrig har mistet den barnlige tilgang til livet.
Ekstrematleter.
De utrolige friklatrere, jeg beundrer, de dygtige stuntmen, jeg arbejder med,
og mine vovemodige venner, såsom Robbie Maddison.
Ja, Robbie!
Robbie er en helt for mig og en helt for mine unger.
Han har nok udført flest ekstreme, imponerende stunt.
Flere end nogen anden på planeten,
og han lader til at have det vildt sjovt med det.
Hvordan var det stunt?
Det var bare godt!
- Ja. - Det var vildt.
Jeg savner det niveau af frygtløshed.
Man ser, hvordan børnene gør, og der er en fuldstændig ligegyldighed
overfor sikkerhed, men de finder ud af det.
De opbygger modstandskraft.
Noget meget befriende, og jo mere bekvemme vi er,
jo mindre bringer vi os selv i lidt skræmmende situationer.
Man kan begynde at lukke ned, så man laver mindre og mindre.
Hvad gør man for at få det tilbage?
Jeg er på udkig. Jeg er på jagt efter noget nyt
- og en ny oplevelse. - Den bedste måde at opleve det på,
som vores børn oplever lige nu,
er at træde ud af komfortzonen med det, man er vant til,
og bare prøve noget helt nyt.
Men der skal være en risiko.
Så jeg vil lave noget intenst, noget nyt.
Noget jeg ikke har været udsat for før.
Et hundrede procent.
AFSNIT TRE RISIKO
På min mission for at genskabe den spænding,
mine dristige unger får ved at presse deres grænser,
skal jeg kaste mig ud i noget, der udfordrer både mit sind og min krop.
Det skal være noget nyt og ubekendt.
Og det skal være risikabelt nok til at tvinge mig
langt uden for min komfortzone.
Efter at have ledt i et par måneder fandt jeg denne dæmningmur.
Den er omkring 200 meter høj.
Den ligger i Schweiz, og den ser utroligt udfordrende ud,
og jeg vil forsøge at klatre op ad den alene
midt om vinteren.
Jeg er ikke bygget som en klatrer,
jeg har ikke meget erfaring med at klatre.
Jeg er ikke vild med højder eller sandsynligheden for fiasko.
Så det føles helt sikkert som et nyt eventyr.
LUZZONE-DÆMNINGEN, SCHWEIZ VERDENS HØJESTE KLATREMUR
Det handler ikke kun om udfordringen.
Der er ny forskning om de belønninger, vi får,
når vi påtager os udfordringer, vi helst ville undgå.
Jeg samarbejder med førende neuroforsker
professor Abigail Marsh.
Hvordan har du det med klatringen?
Der er mange ubekendte. Jeg tror, den højeste mur,
jeg har klatret op ad, er på 50 meter,
og det føltes meget højt. Det her er noget helt andet,
og forholdene er helt anderledes.
Hvorfor vil du gøre det her?
Jeg ser på mine unger
og deres evne til bare at fordybe sig i én ting.
Surfing eller fiskeri
eller at slås med hinanden, de opfører sig, som om
det er det eneste, der findes i det øjeblik.
Jo ældre, jeg er blevet, jo mindre har jeg befundet mig i situationer,
der har givet mig den fornemmelse.
Mange voksne, når de ser børn lege
og nyde livet, føler sig lidt misundelige
over deres begejstring, nysgerrighed og glæde
ved at gøre alle disse nye og spændende ting,
og mange af os ønsker, at vi kunne genskabe det.
Hvorfor er det, at jo ældre vi bliver, jo mere undgår vi de aktiviteter?
- Nye, svære situationer... - Ja.
...kan fremstå på to forskellige måder. De kan ses som en trussel,
en mulighed for fiasko,
og det er nemmere, jo ældre vi bliver,
- men børn tænker... - Ja.
Det er en udfordring, jeg ikke har prøvet før.
Det prøver jeg.
Det er, hvad der sker
i overgangen fra barndom til voksenlivet,
- at man øger sine evner. - Javel.
Og ens uafhængighed. Børns hjerner
- skubber dem til at gøre det. - Helt sikkert.
Børn motiveres til at opsøge nye risikoer
og udfordringer. Deres hjerner er mere
følsomme overfor dopamin, et kemisk stof, der motiverer os til at prøve nye,
spændende og risikable ting.
Kig ind i et barns hjerne,
og du vil se et dopaminsystem på overarbejde,
der sætter gang i nysgerrighed og lyst til udforskning.
Med alderen falder den dopaminfølsomhed med omkring 10 % pr. årti.
ALDER DOPAMINFØLSOMHED
Undtagelsen lader til at være de ekstrematleter,
der udfører højrisikoaktiviteter.
Forskning peger på, at de har et mere aktivt dopaminsystem
sammenlignet med andre voksne.
Den gode nyhed for resten af os er,
at tackling af svære udfordringer kan udløse dopaminresponsen
og bringe den spænding tilbage, vi følte som børn,
hvilket kan styrke vores psykiske helbred og trivsel.
Bedre trivsel forbindes med en reduceret risiko for kronisk sygdom,
bedre immunforsvar, endda længere levetid.
En undersøgelse viser, at øget trivsel
kan forlænge levetiden med op til ti år.
Hvad nu, hvis en af hemmelighederne om at leve bedre nu er at opføre sig yngre?
Og nøglen til at opføre sig yngre er at presse os selv ud over vores grænser.
Jeg har vist undervurderet den.
Godt, at det er dig og ikke mig. Jeg tænker:
- "Jeg ved ikke, om jeg kunne gøre det". - Jo, du kunne.
Abi er ikke den eneste, jeg har fået med til udfordringen.
Da Robbie er sådan en inspiration for mig,
har jeg hevet ham med til at guide mig, og til at give tekniske og sikkerhedsråd
har jeg Percy Bishton, en af verdens førende murklatrere.
Denne klatring er den længste kunstige klatring i verden.
- Godt. - Ja, det tager mellem
to og fire timer for et kompetent par af klatrere at gøre det.
Det er om sommeren. Vi er i februar.
Vi er i de schweiziske Alper, og det er koldt.
- Der er sne og is. - Ja.
Så du skal kunne holde dig i bevægelse.
Det andet, der er unikt for dig, er, at du ikke klatrer sammen med nogen.
- Du skal klatre alene. - Hvordan har du det med det?
Jeg er bevidst om, hvor svært det er, meget bevidst om,
at højden og frygten kan komme ind i dette scenarie.
Udfordringen bliver at få styr på din frygt.
- Ja. - Og det faktum
at det er et meget skræmmende miljø.
- Skal vi? - Åh, wow!
Lad os se, hvor lang tid den tager om at lande.
Hvorfor giver det mig kvalme?
Nu sker det.
Wow.
- Kan jeg bruge faldskærm? - Nej, værsgo, tag en blok.
Der bombes.
Det føles underligt.
En masse ting flyver gennem mit hoved.
Der er en masse ubehag.
Det er vel første gang, jeg føler frygt.
Sikke en eksplosion.
Jeg ved, at jo længere jeg står her og ser på det og overvejer alle de måder,
det kan gå galt på, jo mere vil jeg
tale mig selv fra det.
Jeg overtænker det. Lad os bare komme i gang.
På et niveau, selvfølgelig,
er det at klatre med rette udstyr og procedurer ikke farligt som sådan,
men jeg tror ikke, det er muligt
for nogen ikke at føle sig skrækslagne i en situation
på en mur så stejl og så lodret.
Men hvis vi vil høste sundhedsfordelene ved at prøve noget nyt og udfordrende,
kan vi ikke lade angst eller frygt komme i vejen.
Så jeg får hjælp af min stuntdouble og gode kammerat i mange år, Bobby Hanton.
AUSTRALIEN FEM MÅNEDER FØR
Blærerøv.
Bobby er tidligere gymnast, tidligere dykker,
og nu er han en af verdens bedste stuntmen.
Bobby har lært mig at udføre nogle vilde stunt i film,
men når det er virkelig vildt...
så overlader jeg det til Bobby.
Når Bobby bliver konfronteret med et vildt stunt,
er han som et stort barn.
Godt gået, Bobby!
Hvad laver vi? Jeg har maske og snorkel,
mine svømmefødder og flydere.
- Dem får du ikke brug for. - Gør jeg ikke?
Dagens formål er noget klatretræning,
og at jeg bliver udsat for højder.
Først tager Bobby mig med op til den højeste vippe på 10 meter
for at se min reaktion.
Jeg er ikke bange for højder, men jeg elsker dem heller ikke.
Men faktisk, da jeg var barn,
lavede jeg saltomortaler fra den vippe.
I en voksen hjerne
er der et fuldt udviklet område, der hedder den præfrontale cortex,
og den del af hjernen
beskæftiger sig med at bekymre sig om konsekvenser.
Men børns hjerner er opbygget helt anderledes.
Unge søger meget mere spænding
end voksne, fordi deres præfrontale cortex
endnu ikke er fuldt udviklet.
Kom så, knægt. Godt.
Det gode er, at selv voksne kan lære
at justere aktiviteten i de præfrontale områder
til at hjælpe dem med at genskabe noget af det sjove, børn oplever.
- Er vi klar? - Ja, Bobby.
Pænt og tæt.
Det så godt ud. Intet sprøjt.
Jeg skal arbejde mig tilbage op til den øverste vippe i stadier.
Det er langt fra det vildeste stunt, man kan udføre.
Vi har bygget op fra hver vippe nu,
så gentagelsen er der. Du ved præcist, hvad du laver.
Hold det pænt og tæt, arme tætte, ben tætte.
Det føles underligt.
Jeg overtænker det bare,
og jeg overvejer alle mulige dårlige scenarier,
og det er ikke engang et farligt miljø.
Den eneste måde at reducere ens respons på, er at være i selve situationen,
lære af erfaring, at man kan håndtere det,
at det faktisk gik okay,
og den aflæring vil så fortsætte,
næste gang man er i en lignende risikabel situation.
Da jeg så havde gjort det, var det så sejt.
Det føles fantastisk.
Men der er en verden til forskel mellem et springbræt...
og en næsten 200 meter høj mur.
Den ser ikke så slem ud herfra.
Jo, den gør.
Den ser hård ud, men hvis du kan dele den op,
- kan du se en klatring med fem pitches. - Ja.
- Den er større, end den ser ud. - Nej, bare rolig.
Jeg begynder at dissekere problemet og udfordringen og forsøge
at afgøre, om dette overhovedet er muligt på nogen måde.
Værsgo, se her.
Du kan se, at der er et metalgitter,
og det er sådan, at toppen af hver pitch ser ud.
- Ja. - Når du kommer til toppen af en pitch,
er der normalt et godt greb, og du kan stå på afsatsen.
- Du kan lige trække vejret. - Jeps.
Fokusere og så begynde på næste pitch.
Forsøg at give dine arme så meget pause, som du kan,
for du skal bruge dem ved toppen.
Okay, fint.
Med de første to pitches kommer du ind i klatringen.
Du vil opdage, at når solen rammer muren,
- er toppen varmere. - Ja.
Det forbliver koldt ved bunden,
og grebene er bare superkolde.
Det er utroligt koldt, og jeg kigger
på dæmningen og begynder at gyse, mens jeg tænker:
"Hvordan kan jeg tilbringe en til to timer på den mur?"
Den nederste del er din opvarmning.
Den midterste del skal du tænke mere over.
- Det bliver ensomt. - Ja.
Midt på muren er du 80 meter fra jorden.
- Ja. - Der er intet omkring dig.
Det er et særligt miljø. Det er ret skræmmende.
Jeg overvejder, hvordan svimmelhed og adrenalin, højdeskræk...
PITCH 3 TOP FRYGTEN
vil sætte ind. Det er en sanseoverbelastning.
Og så de sidste 80 meter.
- Bevægelse. - Der hænger det over.
Vi kalder det en crux-sektion, det sværeste ved klatringen.
Der vil du skynde dig mod toppen, for du kan se himlen.
Alle venter på dig der.
Og det bliver sværere, ikke?
Jo, på grund af dæmningens form ved toppen, udhænget.
Du skal holde dig i bevægelse og gøre det i ét stort træk.
- Ja. - Det er ikke noget,
nogen nogensinde gør.
Den fysiske udmattelse bekymrer mig.
TRÆTHED PITCH 4 TOP. CRUX
Jeg ved selv fra mine klatringer, hvor hårdt det er ved fingre og arme.
Når han er over halvvejs,
er den næsten omvendt.
Ingen gør det nogensinde sådan her,
og ingen gør det på denne tid af året, så det bliver hårdt.
Stor respekt for dig, makker.
Disse udfordringer handler ikke om at bevise,
at vi kan gøre noget svært.
De handler om at finde noget, vi lader til at miste, når vi bliver ældre.
En barnlig tro på at alt er muligt.
MALLORCA, SPANIEN TI UGER TIDLIGERE
For at komme den ånd lidt nærmere
har jeg trænet med en af de bedste
ekstrematleter i verden.
Steph Davis er en legendarisk klatrer, BASE-jumper og wingsuit-flyver.
Hun konfronterer ikke bare det umulige,
hun opsøger det.
Det her er Cala Sa Nau.
Det er det bedste sted til deep water soloing.
Hvad er deep water soloing?
- Man har intet reb, "soloing". - Jeps.
Men i stedet for at falde og ramme jorden, slut.
- Rammer man vandet. - Netop.
Det bliver skræmmende, det er intenst. Der er en vis risiko,
men man kan træne sig op til det. Man kan have det sjovt med det.
Da jeg begyndte at klatre, var det en stor omvæltning.
Jeg gik på universitetet.
Jeg tog en kandidatgrad, og det var ligesom et brydningspunkt,
hvor jeg besluttede at sige: "Okay, jeg stopper den akademiske vej".
Så jeg stoppede og flyttede ind i min bil og blev klatrer på fuld tid.
Jeg tror bare, jeg blev tiltrukket af nysgerrighed og spændingen.
For mig er hele verden en legeplads, og jeg er aldrig holdt op med at lege.
Jeg har en tankegang,
der lader til at være anderledes end for mange andre.
Det, der er anderledes ved ekstrematleter,
der ligner de unge, er, at de har
en meget høj dopaminaktivitet, så de er rigtig godt indstillet
på belønningerne ved risikable
og udfordrende ting, og de motiveres til at gøre dem
til trods for risikoen, ikke fordi de ikke er opmærksomme på den.
Den gode nyhed er, at den tankegang
er noget, vi alle kan efterligne.
Planen med Chris er først at lære ham ruten
med reb.
Her får han mulighed for at gå ned
og se den rute, han skal klatre.
Så fjerner vi sikkerhedsudstyret.
Han skal lære at klatre
med samme frihed og fleksibilitet, som børn har.
Det, der kommer i vejen for de fleste, er ikke deres teknik.
Det er stormen inde i deres hoved.
- Vi er her, fordi... - Ja.
...du skal opleve starten på ruten.
- Ja. - Det, du skal gøre,
er at klatre fra båden op på klippen.
Ja, herop, okay.
Se, hvor dit reb er lige nu.
- Ja, er det her? - Det er et godt hvilepunkt.
- Ja. - Lige der.
Du kan snart slippe med hænderne.
- Okay. - Bare nogle få træk.
- Ja, her er glat, ikke? - Meget glat.
- Det er intenst, ikke? - Jo!
Klatring tester ens følelser lige så meget som ens krop.
Dem, der når til tops, er ikke altid de stærkeste.
Det er dem, der med held kan vende situationen i hovedet.
Nogle gange, når noget er risikabelt, siger jeg måske:
"Det er kompliceret".
Hvis jeg vil sige, at noget er umuligt,
siger jeg måske: "Det arbejder jeg stadig på".
Nogle gange, når jeg er bange, siger jeg: "Det er spændende".
Det handler ikke om at skjule sine følelser,
men om at vende dem til noget, der får en videre.
Nogle mennesker oplever, at stolthed, frustration,
selv vrede kan gøres til det brændstof, de har brug for.
- Dette er klatringens crux... - Ja.
for her bliver du mest træt.
Den sværeste del er, når man er mest træt. Fantastisk.
- Ja, jah! - Jah!
Oplever du, at hver gang du afslutter en stor udfordring,
så er der følelsesmæssig, åndelig, fysisk vækst?
Jeg tror på, at hver gang man påtager sig en stor udfordring,
vokser man med opgaven.
Man lærer lidt om sig selv,
- som man ikke vidste før. - Som ændrer en.
Det giver en selvtillid.
Det ændrer ligesom ens tilgang til livet.
Det gør vel hverdagens stress lidt mindre skræmmende?
- Det er et perspektiv: "Jeg gjorde det". - Ja.
Hvis der kommer noget, kan jeg også det.
Jeg har gjort det før. Det føles godt.
Det meste af den stress, vi møder i hverdagen,
er ikke liv eller død. Det er ting som e-mails og overskredne tidsfrister,
men de kan føles overvældende.
Men nu skal I høre.
Når vi udsætter os for udfordringer,
virker det med tiden lidt som en psykologisk vaccine.
Det gør os mere modstandsdygtige, det gør os dygtigere
til at håndtere fremtidige udfordringer, og resultatet er,
at man ikke bekymrer sig så meget om de små ting i hverdagen.
Nøglen til at låse op for disse fordele for os alle
lader til at være at finde grænsen for vores komfortzone.
Hvordan har du det?
Lige nu forsøger jeg bare at opdele
alt det, vi har talt om, hvor jeg skal gøre hvad.
- Netop. - Hvad jeg skal række ud efter...
Hvor den sværeste del er.
Hvis du føler dig selvsikker, skal du bare gøre det.
Ja. Sejt.
Ja! Mor dig deroppe, okay?
Jeg tror, at for Chris er den nødvendige fysiske færdighed
en vis del, og så er der den psykiske side.
Følelsen af potentiel fiasko, behøver den at være noget slemt?
Nej, den kan være mange ting.
Nogle gange er den som en lille brand, der giver dig skubbet.
- Hvordan var det? - Godt.
Jo mere vi laver, jo mere vi klatrer,
sagen er, at jeg havde en slags nervøs energi,
men jeg er helt legesyg og fuld af glæde på dette tidspunkt.
Og jeg elsker det.
For mig indbyder fysiske udfordringer til,
at man improviserer, er helt til stede
og genskaber forbindelsen til en barnlig måde at være på.
Flot! Fantastisk godt.
- Det var perfekt, det var smukt. - Tak.
Det, du søger efter,
er det sjove, dine børn oplever på cyklen.
- Følte du det? - Ja, helt sikkert.
Faktisk er det sådan, at når man ikke har rebet der,
er det nemmere at fokusere.
Som børn tænker vi ikke på
alt andet, vi er mere til stede,
og jeg ser det i mine egne unger,
de er bare i øjeblikket og gør ting.
Det kan være risikabelt, men oftest
har de styr på det, deres instinkter har kontrollen.
- Du er voksen. - Ja.
Du kan ikke slippe af med alt,
men du kan styre det, hvilket du gjorde,
og så havde du styr på det hele.
Nu kan du have det sjovt.
Jeg begynder at have en anden slags entusiasme for
og påskønnelse af klatreoplevelsen.
Hvilket er godt, for denne dæmningmur
kan være den hårdeste udfordring, jeg nogensinde har forsøgt.
Med så svær en udfordring betyder træning selvfølgelig noget,
men nogle gange i disse intense situationer
kan folk trække på noget ekstra og specielt,
noget der kaldes flow-tilstand.
En af de dejlige ting
ved en flow-tilstand er, at man fokuserer
fuldstændigt på, hvad man laver lige nu.
Flow har meget til fælles med en barnlig tankegang.
Man fokuserer bare på den nuværende opgave.
Forskere mener, at under flow-tilstand
vil de prefrontale områder af hjernen, der styrer overtænkning, reducere aktivitet.
Samtidig oversvømmes hjernen af dopamin,
hvilket giver os en stærk fornemmelse af fremdrift, der styrker vores fokus.
Når disse ændringer sker sammen, bliver vi helt opslugt af øjeblikket,
meget i stil med børns måde at være på.
Og det kan åbne vejen for vores toppræstation.
Da jeg først så dæmningmuren, tænkte jeg, at her ville han opleve flow.
For mig kommer flow-tilstand fra disse udfordrende situationer.
Tiden begynder faktisk at stå stille.
Der kan ske uendeligt mange ting i det øjeblik.
Det virker, som om det varer for evigt.
Flow-tilstand har altid fascineret mig.
Det lader til at give overmenneskelige evner
til ekstrematleter som Robbie,
og det er et aktivt område for videnskabelig forskning.
Er du klar til at møde Zephyr-systemet?
- Zephyr-systemet? - Ja.
Med det kan vi udspionere dig indvendigt under klatringen.
- Sejt. - Nej, undskyld, her.
Før klatringen udstyrer Abi mig med sensorer.
Den banebrydende teknologi kan vise, om jeg kommer i flow-tilstand,
når jeg er på dæmningen.
- Her eller bagom... - Det skal være
- cirka der, ja. - Okay.
Zephyr-systemet kan opfange både puls
og pulsvariabilitet.
Vi kan se, at de begge er høje,
eller at de stiger parallelt.
Det er et ret godt tegn på, at en person er i flow-tilstand.
Det er tid til de sidste ord. Du har styr på det her.
Jeg glæder mig til det nu,
for jo mere man taler om det,
jo mere vil man undgå det,
og det er overtænkning, en masse tankemylder,
- tanke efter tanke. - Ja.
Nu vil jeg bare fordybe mig i oplevelsen,
opleve den flow-tilstand.
Du skal ikke stresse. Bare slip tankerne,
følelserne, og find fred i det.
- Nemlig. - På den, bror.
- Vi ses på toppen. - Jeg glæder mig på dine vegne.
Da jeg nærmer mig dæmningen, er jeg meget bevidst om, hvad jeg står overfor.
De iskolde forhold.
Okay.
Frygten, hvis jeg ikke styrer mine tanker,
og de fysiske krav.
Jeg kan se grebene og den sti,
jeg skal klatre op ad.
Jeg føler, at jeg bliver opslugt af denne enorme,
gigantiske beton... enhed.
- Vi ses på toppen. - Det gør vi.
Jeg er ivrig efter at sætte mig ud over mig selv
og bare komme i gang med oplevelsen.
På samme måde som børn gør.
Da jeg begynder at klatre, dukker mine gode venner Zocchi og Aaron op
for at yde lidt ekstra moralsk støtte.
Abi, hvor når han til?
- Jeg tror, han gør det. - Ja?
Okay, Zoc?
Han klarer det. Jeg vil ikke tvivle på ham.
Jeg håber, at han gør det,
men jeg vil tro, han når vinklen.
Efter de første to-tre greb
tænker jeg: "De er iskolde,"
og mine fingre bliver stive.
Det er som at klatre op ad isblokke.
KULDEN
Jeg skal finde greb, der gør det muligt
at bukke mine hænder sådan.
Jeg føler mig som en babysæl, der forsøger at klatre opad.
Jeg kan ganske enkelt ikke føle mine fingre.
Jeg siger til mig selv: "Bare videre".
Jeg har fået at vide, at når jeg kommer til soldelen af muren,
er det helt anderledes,
så det bliver mit første store mål.
Jeg ser Chris klatre store bidder med sine ben.
Det er som en gorilla på vej op i et træ,
og jeg tænker bare: "Han klatrer for hurtigt".
Der sagde han et uartigt ord.
Uartige ord mindsker smerte.
Hvis vi havde en bandebøsse, ville jeg blive millionær her.
Jeg puster og stønner.
Jeg er ikke i nærheden af toppen.
Endelig når jeg til soldelen af muren.
Chris, det er et godt sted at holde pause.
- Bare stå på afsatsen. - Ja.
Sid lidt i selen, hvis du vil.
Ryst dine arme, få lidt blod tilbage.
Ja.
PITCH 2 TOP HØJDE: 60 M
Okay? Hvordan har du det?
Ja, godt.
- Armene værker. - Okay,
du skal ikke hvile for længe.
Du skal bare holde dig i gang.
Jeg er i tvivl. Jeg vil ikke hvile for længe,
men jeg er også... mine fingre er...
det føles, som om de er blevet kørt over af en lastbil, flere gange.
Jeg er nu 60 meter oppe
og beynder på et meget sværere stadie af klatringen,
hvor jeg skal klatre op i en vinkel.
Afsted. Okay.
Jeg sætter af igen i noget nær et sprint med den formodning,
at jeg vil nå frem på rekordtid.
Og så er jeg cirka nået halvvejs.
Jeg kigger ned,
og straks bliver jeg ramt af en bølge af rædsel.
Man får lyst til at kaste op.
Der er en ukontrolleret stemme,
der har en forvrænget fantasi,
og jeg hører hele tiden, at mit seletøj er gået løs.
Jeg tjekker hele tiden mit seletøj, og på et tidspunkt
rækker jeg ned og strammer det,
og så tænkte jeg straks: "Har jeg nu lige løsnet det?"
Jeg kigger op på rebet og tænker: "Hvad nu, hvis det knækker?"
FRYGTEN
Jeg tænker tilbage på min træning med Bobby,
min stuntdouble, og jeg ved, at jeg kan overvinde min frygt,
min overtænkning, hvis jeg indsnævrer mit fokus.
Et skridt ad gangen, et greb ad gangen.
Jeg begynder at klatre igen, og lige pludselig
sker der noget virkelig smukt.
Jeg begynder at bemærke øjeblikke, hvor jeg tænker:
"Det her kan jeg ikke..."
Jeg tager en dyb indåndning, og så er jeg der.
Jeg er klatret omkring tre meter uden at
være bevidst om det.
Der er en ægte integration af tanker og følelser.
Det er, som om der sker noget harmonisk.
Man har forberedt sig, man kender teknikken,
og så er det hele et spørgsmål om at lade underbevidstheden
og ens muskelhukommelse tage over og gøre deres,
og det er der, flow-tilstanden opstår.
Jeg føler mig forfrisket.
Jeg kigger op og tænker: "Okay, jeg kan gøre det her,"
og så, bang, bliver det afbrudt af...
Kom nu.
... ren udmattelse.
PITCH 3 TOP HØJDE: 90 M
Jeg nærmer mig crux-punktet, hvor muren begynder at bøje udad...
Og min krop begynder at svigte mig.
Jeg tror aldrig, jeg har følt mig så udmattet før,
og nu indser jeg, at jeg ikke skulle have
ræset så aggressivt efter målstregen.
TRÆTHEDEN
I må nok trække mig op, mine arme er...
Jeg har krampe overalt.
Nu sætter tvivlen ind.
Og det er sjovt, hvad den tvivl gør ved hele kroppen.
Jeg er nået til det hårdest punkt på klatringen.
Nu vil jeg bare være færdig.
Han er ved at bryde sammen.
Jeg tænker: "Lad os bare trække ham op".
Jeg ved fra min træning med Steph på Mallorca,
at der er en måde, hvorpå vi kan omforme det, vi føler,
for at presse os selv fremad,
og i det øjeblik oplever jeg...
blindt raseri.
Der er ikke noget med at give op nu. Den diskussion er slut.
Jeg er ligeglad med, om jeg river mine fingernegle af undervejs.
Jeg vil bide i grebene, hvis jeg skal. Jeg vil derop.
Kom så, nu!
Han lyder vred på muren,
den skal ikke vinde over ham.
Der er noget nærmest ungdommeligt
ved at blive rasende, når man ikke kan nå sit mål.
Og der er noget meget gavnligt ved det.
Raseri fremkalder faktisk ekstra fysisk styrke.
- Sådan. - Du er der næsten.
Kom så.
- Kom så, Hem! - Ja!
Kom derop!
- Ja! - Kom så! Ja!
- Du gjorde det! - Ja!
TOPPEN HØJDE: 165 M
- Kom op, makker. - Sådan.
Godt gået, gør det igen.
Sidder jeg fast i noget?
Du gode Gud!
Jeg er mere end stolt af Chris.
Jeg er vildt begejstret over, at han gjorde det.
- Du godeste. - Så inspirerende.
Det er det hårdeste, jeg har gjort.
Det var vanvittigt.
Jeg kollapsede nærmest, men jeg følte mig omgående opstemt,
jeg havde opnået noget.
Det var en indsats.
Det er ren glæde.
Jeg er så imponeret over, hvad han lige har udrettet.
Der var tider, hvor jeg tænkte:
"Jeg kan ikke løfte mig selv op til næste greb".
- Ja. - Og så, rolig, tag en indånding,
og så var jeg tre meter over, hvor jeg troede.
"Hvad skete der?"
- Ja. - Forstår I?
Ændringen skete så hurtigt.
Når vi ser på pulsdataene,
kan vi tydeligt se en stigning i pulsvariabiliteten
og en øget puls, hvilket stemmer med en flow-tilstand.
Man kan se de fem pitches.
- Man kan se, den falder ved... - Ja.
hvert af de fire hvilepunkter, men det er især interessant,
at lige da du starter tredje pitch,
stiger din pulsvariabilitet.
Dette stemmer bedre med en flow-tilstand,
og som observatør så det ud, som om du havde fundet rytmen der.
Det er sjovt, det er ligesom: wow! I 20-30 minutter var jeg i flow.
Man flyder ind og ud af det.
Der er ligesom en diskussion, og i næste øjeblik
er man længere oppe ad muren. Det er ret vildt.
Ja, det var fantastisk.
Jo mere stillesiddende, vi bliver,
jo flere valg har vi, vi er ikke tvunget til
at udfordre os selv så meget.
Det var...
At skubbe til sine grænser og opsøge nye udfordringer
kan føles ubekvemt...
Jeg tvivlede aldrig på dig.
Men der er gode chancer for, at det vil gøre en gladere,
og det kan endda føre til et sundere og længere liv.
Livet ligger her foran os og inviterer os til at kaste os ud i det
og opleve alt, hvad der er på tilbud på enhver måde.
Om det så er at spille skak eller spille på et instrument,
lege med sine børn eller BASE-jumping, klatring, surfing på en 30 m høj bølge,
så skal vi leve livet med lidenskab og engagement...
Er du okay, skat?
Og favne det hele.
- Elsker du at køre? - I luften med vinden i ansigtet
- er det så godt. - Når jeg kører over sådan et spring,
tænker jeg: "Det der sker, sker".
Da jeg startede på det her, ville jeg genskabe
den eventyrlyst, vi ser i vores børn,
og måske bringer det barnet op i mig igen, hvem ved?
Vi har ligesom sluttet cirklen, og nu lærer jeg af dem.
Det er det, det handler om.
For den vækst, der kommer med enhver udfordrende oplevelse,
er reelt det, vi søger.
Tekster af: Gitte Hovedskov