Haluatko kokeilla äidin pyörää, koska siinä on parempi jousitus?
Jos hän kaatuu tai jokin menee pieleen, syy on täysin minun.
Kun näen lasteni tekevän hulluja asioita,
villejä temppuja ja ottavan riskejä, ja he ovat täysin uppoutuneita
kokemukseen, tunnen ihmeellistä ylpeyttä ja arvostusta
ja valtavasti kateutta. Lähinnä kateutta.
Mitä vanhemmaksi olen tullut ja mitä tutummaksi asiat ovat tulleet,
olen huomannut kaipaavani sitä iloa
ja leikkiä, jota oli lapsena. Sitä minä haluan.
Haluan kokea asioita kuten lapseni kokevat.
Olen huomannut, että siitä saa terveyshyötyjä.
Niinpä haluan oppia ihmisiltä,
jotka eivät ole menettäneet lapsenomaista elämäniloa.
Extreme-urheilijat.
Vapaakiipeilijät, joita ihailen, stunttimiehet, joiden kanssa työskentelen,
ja hurjapääystäväni kuten Robbie Maddison.
Hyvä, Robbie!
Robbie on minun ja lasteni sankari.
Hän on varmaan tehnyt eniten äärimmäisiä, vaikuttavia temppuja.
Enemmän kuin kukaan maailmassa.
Ja hänellä näyttää olevan hauskaa sitä tehdessä.
Miten temppu meni, tiimi?
- Se oli tosi hyvä! - Se oli mieletön.
Kaipaan tämän tasoista pelottomuutta.
Kun katsoo, miten lapset suhtautuvat asioihin. He eivät välitä
turvallisuudesta, mutta he pärjäävät kyllä.
Siinä on sisäänrakennettua sitkeyttä.
Jotain vapauttavaa. Ja mitä enemmän meillä on mukavuutta,
sitä vähemmän hakeudumme pelottaviin tilanteisiin.
Sitä voi alkaa sulkeutua ja tehdä vähemmän ja vähemmän.
Miten sen voi saada taas takaisin?
Minä etsin. Etsin jotakin uutta.
- Uutta kokemusta. - Minusta paras tapa kokea,
kuten meidän lapsemme tekevät juuri nyt,
on astua oman mukavuusalueensa ulkopuolelle
ja kokeilla jotakin täysin uutta.
Siihen pitää liittyä riski.
Teen siis jotain intensiivistä ja uutta.
Jotakin, mitä en ole tehnyt ennen.
Tismalleen niin.
KOLMAS OSA RISKI
Yrittäessäni saada takaisin jännitystä,
jota rohkeat lapseni saavat koettelemalla rajojaan,
tarvitsen jotakin, mikä haastaa sekä mieltä että kehoa.
Sen täytyy olla jotakin uutta ja tuntematonta.
Sen täytyy olla tarpeeksi riskialtista, jotta pääsen mukavuusalueeni ulkopuolelle.
Etsiskeltyäni muutaman kuukauden löysin erään padon seinämän.
Se on noin 200 metriä korkea.
Se on Sveitsissä ja näyttää uskomattoman vaikealta.
Ja yritän kiivetä sen yksin keskellä talvea.
En ole kiipeilijätyyppiä.
En ole kokenut kalliokiipeilijä.
En pidä korkeista paikoista tai todennäköisestä epäonnistumisesta.
Niinpä tämä todella tuntuu uudelta seikkailulta.
LUZZONEN PATO, SVEITSI MAAILMAN KORKEIN KIIPEILYSEINÄ
Tässä ei ole kyse vain haasteesta.
Tieteessä on huomattu hyödyt, joita saamme,
kun ryhdymme epämieluisiin haasteisiin.
Työskentelen huippuneurotieteilijän kanssa.
Professori Abigail Marshin kanssa.
Miltä kiipeäminen tuntuu?
Siinä on paljon uutta. Korkein kiipeämäni seinä
oli varmaan 50-metrinen.
Sekin tuntui korkealta. Tämä on aivan eri asia.
Ja olosuhteet ovat aivan erilaiset.
Kerrohan. Miksi haluat tehdä tämän?
Seuraan lapsiani ja heidän kykyään uppoutua täysin yhteen asiaan.
Surffaukseen tai kalastamiseen. Tai tappelemiseen. Siihen,
että ei ole muuta kuin se hetki.
Mitä vanhemmaksi tulen, sitä vähemmän
minulla on sellaisia tilanteita.
Monet aikuiset, jotka seuraavat lasten
leikkiä ja elämäniloa, kadehtivat
lasten kykyä innostua ja sitä uteliaisuutta ja iloa,
mitä kaikkien uusien asioiden tekeminen tuo.
Uskon, että monet meistä haluaisivat saada sen takaisin.
Miksi vanhetessa on taipumus välttää sellaisia aktiviteetteja?
Uudet, vaikeat tilanteet
voidaan käsittää kahdella eri tavalla. Ne voi nähdä uhkana,
mahdollisuutena epäonnistua.
Se on helpompaa, kun vanhenemme,
mutta lapset pitävät sitä haasteena. Se on jotain uutta.
Katsotaan, mihin pystyn. Se liittyy siirtymään
lapsuudesta aikuisuuteen.
Kyvyt kasvavat.
Itsenäisyys lisääntyy. Lasten aivot
- puskevat heitä siihen. - Ehdottomasti.
Lapset ovat motivoituneita etsimään uusia riskejä
ja haasteita, koska heidän aivonsa
ovat herkkiä dopamiinille, kemikaalille, joka motivoi yrittämään uusia
ja jopa riskialttiita asioita.
Katso lasten aivoihin,
niin näet, että dopamiinijärjestelmä käy ylikierroksilla.
Se on täynnä uteliaisuutta ja halua kokea uutta.
Mutta ikääntyessämme dopamiiniherkkyys laskee noin 10 prosenttia vuosikymmenessä.
IKÄ - DOPAMIINIHERKKYYS
Poikkeuksen muodostavat extreme-urheilijat,
jotka nauttivat riskialttiista tekemisestä.
Heidän dopamiinijärjestelmänsä on aktiivisempi
muihin aikuisiin verrattuna.
Hyvä uutinen meille muille on se,
että vaativien haasteiden suorittaminen voi piristää dopamiinivastetta
tuoden takaisin lapsuuden jännityksen,
mikä voi parantaa psyykkistä terveyttä ja hyvinvointia.
Parempi hyvinvointi vähentää kroonisia sairauksia,
parantaa immuunijärjestelmää ja pidentää jopa elinaikaa.
Erään tutkimuksen mukaan parantunut hyvinvointi
voi kasvattaa elinaikaa jopa 10 vuodella.
Entä jos salaisuus parempaan elämään on käyttäytyä kuin nuoriso?
Ja avain siihen on uskaltaa työntää itseämme äärirajoille.
Taisin aliarvioida tämän.
Onneksi tämä on sinua varten eikä minua.
- En tiedä, pystyisinkö tähän. - Keksisit kyllä keinon.
Abi ei ole ainoa, jonka olen värvännyt tähän haasteeseen.
Koska Robbie inspiroi minua niin paljon,
olen ottanut hänet mukaan oppaaksi. Turvallisuusasioissa puolestaan
apunani on Percy Bishton, yksi maailman johtavista seinäkiipeilijöistä.
Tämä on maailman pisin keinotekoinen kiipeilyseinä.
- Hyvä. - Sen kiipeämiseen
menee kahdelta kiipeilijältä 2-2,5 tuntia.
Se on kesällä. Nyt on tietenkin helmikuu.
Olemme Sveitsin Alpeilla, ja on kylmä.
Täällä on lunta ja jäätä.
Niinpä täytyy pysyä liikkeessä.
- Niin. - Toinen asia
on se, ettet kiipeä kenenkään kanssa.
- Sinä kiipeät yksin. - Miltä se tuntuu?
Tiedän siihen liittyvät vaikeudet. Tiedän vallan hyvin,
että korkeus ja pelko voivat astua kuvaan.
Minusta suurin haaste on pelkosi päihittäminen.
Ja se fakta, että tämä on hyvin pelottava ympäristö.
Kokeillaanko?
Katsokaa, kuinka kauan siltä kestää laskeutua.
Miksi tuo saa voimaan pahoin?
Nyt se laskeutuu.
- Saanko laskuvarjon? - Et. Ota itsellesi pala.
Täältä pesee.
Tuo tuntuu oudolta.
Mielessäni on paljon asioita.
Hurja määrä epämukavuutta.
Ensimmäinen kerta, kun tunnen pelkoa.
Mikä räjähdys.
Mitä pidempään seison ja katson sitä ja mietin kaikkia tapoja,
joilla se voi mennä pieleen, sitä pikemmin ylipuhun itseni pois siitä.
Mietin liikaa. Lähdetään vain pois.
Yhdellä tasolla
kiipeäminen turvavarusteiden kanssa ei ole välttämättä vaarallista,
mutta en usko, että on mahdollista,
että kukaan ei tuntisi pelkoa niin jyrkällä ja pystysuoralla seinällä.
Mutta jos haluamme saada terveyshyötyjä jonkin uuden ja haastavan kokeilemisesta,
emme voi antaa pelon tulla tielle.
Olen pyytänyt avuksi sijaisnäyttelijäni ja ystäväni Bobby Hantonin.
VIISI KUUKAUTTA AIEMMIN
Brassailija.
Bobby on entinen voimistelija ja sukeltaja
ja yksi maailman parhaista stunttimiehistä.
Bobby on opettanut minua tekemään tosi hurjia temppuja elokuvissa,
mutta todella hullut jutut...
Ne minä jätän Bobbylle.
Kun Bobby saa tehtäväkseen hurjan tempun, hän on kuin iso lapsi.
Hienosti meni, Bobby!
Mitä tehdään? Minulla on naamari, snorkkeli, räpylät ja kellukkeet.
- Et tarvitse mitään niistä. - Enkö?
Tänään tavoitteena on harjoitella kiipeämistä
ja totutella korkeuksiin.
Aluksi Bobby vie minut ylimmälle laudalle 10 metriin
nähdäkseen reaktioni.
En pelkää korkeita paikkoja, mutten pidä niistä myöskään.
Mutta on mielenkiintoista, että lapsena tein voltteja laudalta.
Aikuisten aivoissa on täysin kehittynyt etuotsalohko,
ja se osa aivoista huolehtii seurauksista.
Mutta lasten aivot eroavat aikuisten aivoista.
Nuoret etsivät paljon enemmän jännitystä
kuin aikuiset, koska heidän etuotsalohkonsa
eivät ole vielä kehittyneet.
Anna mennä vain. Hyvä.
Mukavaa on, että jopa aikuiset voivat oppia
säätelemään etuotsalohkon aluetta
yrittääkseen pitää yhtä hauskaa kuin lapset.
- Kaikki hyvin? - On.
Tiukka asento.
Hyvä aloitus. En nähnyt roiskeita.
Minun täytyy nousta vaiheittain taas takaisin ylälaudalle.
Se ei todellakaan ole maailman hurjin temppu.
Olemme käyneet läpi kaikki korokkeet.
Olet saanut tehtyä toistoja. Tiedät tismalleen, mitä teet.
Tiukka asento. Käsivarret ja jalat kiinni kehossa.
Tuntuu oudolta.
Mietin vain liikaa.
Mietin kaikkia huonoja lopputuloksia.
Eikä se ole edes vaarallinen ympäristö.
Ainoa keino siedättää itseään on olla tilanteessa
ja oppia kokemuksesta, että siihen pystyy,
eikä ole mitään hätää.
Se poisoppiminen kantaa eteenpäin
ensi kerralla, kun on samanlaisessa riskialttiissa tilanteessa.
Sitten kun olin tehnyt sen, ei hätää.
Saan kunnon väristykset siitä.
Mutta hyppylauta on aivan eri asia...
kuin lähes 200-metrinen seinä.
Täältä se ei näytä kovin pahalta.
Näyttääpä.
Se näyttää täysin suoraviivaiselta,
mutta siinä on viisi vaihetta.
- Suurempi kuin miltä näyttää. - Se näyttää isolta.
Alan ruotia haastetta ja yritän laskea,
onko tämä millään tasolla mahdollista.
Tästä voi nähdä.
Jos katsot tästä, siinä on metallitaso.
Siltä näyttää jokaisen vaiheen huipulla.
Kun selvität yhden vaiheen,
siellä on taso, jolla voit seistä.
Voit hengähtää hetken.
Voit keskittyä ja aloittaa sitten seuraavan vaiheen.
Anna käsillesi mahdollisimman paljon lepoa,
koska tarvitset niitä huipulla.
Selvä.
Totuttele kiipeämiseen kahdessa ensivaiheessa.
Huomaat, että aurinko paistaa seinälle.
1. VAIHE 2. VAIHE
Ylhäällä on lämpimämpää.
Alaosa pysyy kylmänä. Kylmä ilma jää paikoilleen.
Ja kädensijat ovat todella kylmiä.
On uskomattoman kylmä. Katselen patoa
ja alan täristä ja miettiä,
miten pystyn viettämään pari tuntia sillä seinällä.
Alaosa on lämmittelyä.
Keskiosassa mietitään asiaa.
Siellä tulee olemaan yksinäistä.
Seinän keskivaiheessa on 80 metrin korkeudessa.
Ympärilläsi ei ole mitään muuta.
Se on erityinen ympäristö. Se on pelottavaa.
Mietin, miten huimaus, adrenaliini ja korkeanpaikankammo...
3. VAIHE PELKO
...astuvat kuvaan. Aistit ylikuormittuvat siellä.
Ja sitten viimeiset 80 metriä.
Sieltä alkaa ulkonema.
Se on haastavin osa.
Silloin alat kiirehtiä huipulle, koska näet taivaan.
Sinua odotetaan siellä.
Ja silloin se vaikeutuu.
Padon muodon takia. Yläosa on ulkoneva.
Silloin kiirehdit, koska teet sen yhdellä kunnon rykäyksellä.
Kukaan ei koskaan tee niin.
Olen huolissani fyysisestä uupumuksesta.
UUPUMUS 4. VAIHE
Tiedän kokemuksesta, kuinka rankkaa se on sormille ja käsivarsille.
Kun hän pääse keskivälin yli,
seinä on hyvin kalteva.
Kukaan ei tee sitä näin,
eikä kukaan tee sitä tähän aikaan vuodesta, joten siitä tulee rankkaa.
Paljon kunnioitusta sinulle.
Tällaiset haasteet eivät ole sitä varten, että pystymme rankkaan suoritukseen.
Vaan sitä varten, että löydämme jotain, mitä olemme menettäneet iän myötä.
Lapsenomaisen uskon, että kaikki on mahdollista.
MALLORCA, ESPANJA 10 VIIKKOA AIEMMIN
Päästäkseni lähemmäs sitä tunnetilaa
olen harjoitellut yhden maailman parhaan extreme-urheilijan kanssa.
Steph Davis on legendaarinen kiipeilijä, base- ja liitopukuhyppääjä.
Hän ei vain kohtaa mahdottomuuksia.
Hän etsii niitä.
Tämä on Cala Sa Nau.
Se on erinomainen paikka deep water soloing -kiipeilylle.
Mitä deep water soloing on?
Kiipeät ilman köysiä yksin.
Mutta sen sijaan, että putoaa lopulta maahan...
- Putoaakin veteen. - Juuri niin.
Se on pelottavaa, intensiivistä. Siinä on joitakin riskejä,
mutta sitä voi harjoitella. Voit pitää hauskaa.
Kun aloin kiivetä, se oli todella suuri muutos.
Olin yliopistossa.
Valmistuin maisteriksi, ja se oli tavallaan hetki,
jolloin tein päätöksen lopettaa akateemisen urani.
Niinpä minä lähdin, muutin autooni ja ryhdyin kokopäiväiseksi kiipeilijäksi.
Sen jännitys vetosi minuun.
Koko maailma on leikkikenttäni, enkä ole ikinä lakannut leikkimästä.
Mentaliteettini vaikuttaa olevan erilainen kuin monilla muilla.
Extreme-urheilijat muistuttavat nuoria siinä mielessä, että heillä on
paljon dopamiiniaktiivisuutta, joten heidät palkitaan
riskialttiista ja haastavista asioista, ja he ovat motivoituneita tekemään niitä
riskeistä huolimatta. Ei siksi, etteivät he tietäisi riskejä.
Hyvä uutinen on, että me voimme kaikki päästä siihen mielentilaan.
Chrisin kanssa suunnitelmana on opettaa hänelle ensin reitti
köysien kanssa.
Hän saa tilaisuuden mennä alas ja nähdä reitin, joka hänen on kiivettävä.
Sitten poistamme turvavarusteet.
Tämä auttaa häntä kiipeämään
samalla vapaudella ja joustavuudella kuin nuoret.
Tekniikka ei ole se, mikä useimpia ihmisiä estää.
Vaan myrsky pään sisällä.
Olemme täällä siksi, että pääset kokemaan reitin alun.
Sinun täytyy kiivetä pois veneestä ja siirtyä kalliolle.
Tähän. Selvä.
Katso, minne köytesi johtaa.
- Tuoko se on? - Se on tuo valtava taso.
- Niin. - Siinä.
Voit olla pian ilman käsiä.
- Selvä. - Vain muutama liike.
- Se on liukas. - Erittäin liukas.
- Tämä on vaativaa. - Kyllä.
Kiipeäminen testaa henkistä kanttia yhtä paljon kuin kehoa.
Huipulle pääsevät eivät aina ole vahvimpia.
He ovat niitä, jotka pystyvät kääntämään tarinan päässään.
Joskus, kun jokin on riskialtista, saatan sanoa, että onpa monimutkaista.
Jos haluan sanoa, että jokin on mahdotonta,
saatan vain sanoa, että se on vielä työn alla.
Joskus, kun minua pelottaa, sanon vain, että onpa jännittävää.
Kyse ei ole tunteiden salaamisesta
vaan siitä, että muuttaa ne eteenpäin vieviksi.
Jotkut ihmiset muuttavat ylpeyden, turhautumisen
tai jopa vihan polttoaineeksi.
Nyt tulee vaikein kohta, koska olet väsynein.
Vaikein kohta tulee, kun on väsynein. Mahtavaa.
Tuntuuko sinusta, että joka kerta, kun saavutat jotain hyvin haastavaa,
että kasvat henkisesti ja fyysisesti?
Uskon, että aina, kun ottaa vastaan suuren haasteen,
voi oppia jotakin.
Opit itsestäsi jotain,
- mitä et tiennyt vielä. - Se muuttaa ihmistä.
Se antaa itsevarmuutta.
Se muuttaa sitä, miten elää.
Se varmaan vähentää päivittäistä stressiä.
Minusta se on perspektiivi: "Minä tein tuon."
Jos jotain muuta tulee vastaan, pystyn siihenkin.
Tein niin ennenkin. Tuntuu hyvältä.
Useimmissa päivittäisissä stressitilanteissa
ei ole kyse elämästä ja kuolemasta. Ne ovat sähköposteja
tai myöhästyneitä määräaikoja, mutta ne voivat tuntua kuormittavilta.
Mutta asia on näin.
Kun altistamme itsemme haasteille,
ajan myötä siitä tulee tavallaan psykologinen rokote.
Se tekee meistä sitkeämpiä ja kykenevämpiä
pääsemään yli tulevista haasteista, ja tuloksena
päivittäiset asiat eivät stressaa aivan yhtä paljon.
Näistä hyödyistä pääsee nauttimaan
etsimällä mukavuusalueemme reunan.
Miltä tuntuu?
Yritän vain analysoida
kaikkea, mistä puhuimme, missä osassa teen mitäkin.
- Juuri niin. - Mihin tarttua.
Missä on vaikein kohta.
Jos olosi on itsevarma ja koet pystyväsi siihen, tee se.
Joo. Selvä.
Hyvä! Pidä hauskaa siellä ylhäällä.
Chrisin puolesta sanoisin, että fyysistä taitoa
tarvitaan jonkin verran, ja sitten on henkinen puoli.
Tunne mahdollisesta epäonnistumisesta. Täytyykö sen olla huono asia?
Ei, se voi olla monia asioita.
Joskus se on pieni tuli, joka puskee eteenpäin.
- Miten meni? Hyvää työtä. - Se meni hyvin.
Mitä enemmän teemme, sitä enemmän kiipeämme.
Ja asia, josta olin tavallaan hermostunut,
onkin pelkkää leikkiä ja iloa.
Ja se on mahtavaa.
Minulle fyysiset haasteet, kuten kiipeäminen,
ovat kutsu improvisoida, olla täysin läsnä
ja olla taas lapsenomainen.
Hienoa! Loistavaa työtä.
- Täydellistä ja kaunista. - Kiitos.
Asia, jota etsit,
on se aito hauskanpito, jota lapsesi pitävät pyörällä.
- Tunsitko sen? - Ehdottomasti.
Koska itse asiassa ilman köyttä on paljon helpompi keskittyä.
Lapsina emme mieti kaikkia muita asioita. Olemme paljon enemmän läsnä.
Näen sen omissa lapsissani.
He ovat läsnä ja tekevät asioita.
Joskus se on riskialtista, mutta useimmiten
he keskittyvät ja ovat vaistojensa varassa.
Sinä olet aikuinen. Et pääse eroon kaikesta muusta.
Mutta voit hallita sitä, kuten teitkin.
Ja kun homma on hallinnassa, sitten voi pitää hauskaa.
Alan innostua aivan eri tavalla
ja arvostaa kiipeilykokemusta.
Mikä on hyvä asia, koska tämä padon seinä
saattaa olla vaikein koskaan yrittämäni haaste.
Näin vaikeassa haasteessa harjoittelulla on tietenkin väliä,
mutta joskus intensiivisissä tilanteissa
ihmiset löytävät jotain ekstraa ja erityistä,
mitä kutsutaan virtauskokemukseksi.
Yksi asia, joka tekee virtaustilasta
niin nautinnollisen, on se, että keskittyy täysin siihen, mitä tekee sillä hetkellä.
Virtaus muistuttaa lapsenomaista mielentilaa.
Sitä vain keskittyy käsillä olevaan tehtävään.
Tutkijat uskovat, että virtaustilan aikana
aivojen etuotsalohko, joka hallitsee yliajattelua, toimii vähemmän.
Samaan aikaan aivoihin virtaa dopamiinia,
joka antaa meille motivaatiota ja parantaa keskittymistä.
Kun nämä muutokset tapahtuvat samaan aikaan, uppoudumme täysin hetkeen
samalla tavalla kuin lapset.
Ja se voi johtaa meidät huipputehokkuuteen.
Kun näin padon, ajattelin, että hän pääse virtaustilaan.
Minä pääsen virtaustilaan haasteellisissa tilanteissa.
Aika alkaa pysähtyä.
On loputon määrä asioita, joita voi tapahtua.
Se tuntuu vain kestävän ikuisesti.
Virtaustila on aina kiehtonut minua.
Se tapa, jolla se tuntuu antavan yli-inhimillisiä kykyjä
extreme-urheilijoille, kuten Robbielle,
ja sitä tutkitaan aktiivisesti tieteen parissa.
Tule tapaamaan Zephyr-järjestelmää.
- Zephyr-järjestelmää? - Niin.
Niin voimme vakoilla sisäelimiäsi kiipeämisen aikana.
- Kiva. - Anteeksi, tähän.
Ennen kiipeämistä Abi virittää minuun sensorit.
Tämä huipputeknologia voi paljastaa, milloin pääsen virtaustilaan,
kun olen padolla.
- Tähän vai taakse? - Sen pitäisi tulla tähän.
Zephyr-järjestelmä mittaa sekä sykettä että sykkeen vaihtelua.
Näemme, että kumpikin on korkealla tai kumpikin nousee yhtä aikaa.
Se on hyvä merkki virtaustilasta.
Nyt on viimeisten sanojen aika. Hyvin se menee.
Olen innoissani nyt,
koska mitä enemmän siitä puhuu, siitä tulee asia, jota yrittää välttää,
mikä johtuu yliajattelemisesta, ja päässä pyörii ajatuksia
yksi toisensa jälkeen.
Nyt haluan vain uppoutua kokemukseen ja päästä virtaustilaan.
Älä stressaa sitä. Päästä irti ajatuksista,
tunteista ja tee rauha sen kanssa.
- Juuri niin. - Hoida homma, veli.
- Nähdään huipulla. - Olen innoissani puolestasi.
Lähestyessäni patoa olen hyvin tietoinen, mikä minua odottaa.
Kylmät olosuhteet.
No niin.
Tuntemani pelko, ellen hallitse ajatuksiani,
ja fyysiset vaatimukset.
Näen kädensijat ja reitin, jota pitkin minun täytyy kiivetä.
Minusta tuntuu, että se valtava
betoniolio nielaisee minut.
- Nähdään huipulla. - Nähdään siellä.
Haluan epätoivoisesti voittaa itseni ja päästä itse kokemukseen.
Samalla tavalla kuin lapset tekevät.
Kun aloitan kiipeämisen, kaksi parasta ystävääni, Zocchu ja Aaron,
ilmestyvät henkiseksi tueksi.
Mihin asti hän pääsee?
- Hän tekee sen. - Tekeekö? Entä Zoc?
En epäile ystävääni.
Toivon, että hän onnistuu,
mutta uskon, että hän pääsee kulmaan asti.
Muutama ensimmäinen kädensija
tuntuu jääkylmältä,
ja sormet alkavat jäykistyä.
Aivan kuin kiipeäisi pitkin jäälohkaretta.
JÄÄTYMINEN
Minun täytyy etsiä kädensijoja,
joille voin asettaa käteni kupiksi näin.
Olen kuin hylkeenpoikanen, joka yrittää ryömiä ylöspäin.
Sormistani on kadonnut tunto.
Kehotan vain itseäni jatkamaan.
Kuulemma, kun pääsen seinän aurinkoiseen osaan,
se on aivan erilainen, joten siitä tulee ensimmäinen tavoitteeni.
Näen Chrisin ottavan suuria harppauksia jaloillaan.
Hän näyttää gorillalta, joka nousee puuhun.
Mietin hänen kiivetessään, että hän nousee liian nopeasti.
Hän sanoi tuhman sanan.
Ne vähentävät kipua.
Jos meillä olisi kiroilupurkki, olisin miljonääri tämän loputtua.
Puuskutan ja ähkin.
En ole lähelläkään huippua.
Pääsen vihdoin seinän aurinkoiseen osaan.
Chris, siinä on hyvä kohta hengähtää.
Seiso siinä tasanteella.
Istu alas valjaiden kanssa, jos haluat.
Ravistele käsivarsia.
Joo.
2. VAIHEEN HUIPPU KORKEUS: 60 M
Kaikki hyvin? Mikä on olo?
Joo, hyvä.
- Käsivarret ovat pumpissa. - Selvä.
Älä lepää liian kauan.
Jos haluat jatkaa, jatka vain.
En osaa päättää. En halua levätä liian kauan,
mutta olen myös... Sormeni ovat...
Tuntuu kuin ne olisivat jääneet rekan alle.
Olen nyt 60 metrissä
ja aloitan paljon vaikeamman kiipeilyosuuden,
jossa minun on noustava kaltevassa kulmassa.
Mene. Okei.
Lähden taas etenemään kovaa vauhtia, koska oletan,
että pääsen ylös ennätysajassa.
Sitten tulen ehkä puolivälipisteeseen.
Katson alas,
ja pakokauhu valtaa minut heti.
Se alkaa oksettaa.
Päässäni on hallitsematon ääni,
jolla on sairas mielikuvitus,
ja kuulen, kuinka valjaani irtoavat.
Tarkistan jatkuvasti valjaita, ja yhdessä vaiheessa
kurotan alas ja kiristän niitä,
ja sitten mietin, että mitä jos laitoin ne löysemmälle.
Katson ylöspäin köyttä ja mietin, että mitä jos se katkeaa.
PELKO
Mietin kaikkia harjoituksia
stunttimieheni Bobbyn kanssa ja tiedän, että voin voittaa pelkoni
ja ylianalysoinnin, jos kavennan keskittymistäni.
Yksi askel kerrallaan, yksi kädensija kerrallaan.
Ja alan taas kiivetä, ja sitten yhtäkkiä
tapahtuu jotain hyvin kaunista.
Alan huomata, että hetkinä, jolloin epäilen, etten pysty tähän,
vedän syvään henkeä ja sitten olenkin edennyt.
Olen päässyt taas kolme metriä ylöspäin olematta täysin tietoinen siitä.
Ajatukset ja tunteet yhdistyvät.
Aivan kuin harmoniassa.
Kun on valmistautunut ja osaa tekniikan,
sitten kyse on vain siitä, että antaa alitajunnan
ja lihasmuistin ottaa vallan ja vain suorittaa.
Silloin on virtaustilassa.
Tunnen piristyneeni.
Katson ylös ja mietin, että minä pystyn tähän,
ja sitten pum, sen keskeyttää...
Anna mennä.
...täysi uupumus.
3. VAIHEEN HUIPPU KORKEUS: 90 M
Lähestyn vaikeinta kohtaa, missä seinän ulkonema alkaa.
Ja kehoni alkaa pettää minut.
En ole koskaan ollut näin poikki,
ja tajuan nyt, että minun ei olisi pitänyt
yrittää päästä maaliin niin aggressiivisesti.
UUPUMUS
Vetäkää minut ylös, käsivarteni ovat...
Kaikki on krampissa.
Nyt minua alkaa epäilyttää.
Ja on hassua, mitä epäily tekee koko keholle.
Pääsin juuri nousun vaikeimpaan kohtaan.
Olen valmis lopettamaan.
Hän on murtumispisteessä.
Mietin, että pelastetaan hänet.
Tiedän, koska harjoittelin Stephin kanssa Mallorcalla,
että tunteen, jonka tunnemme, voi muuntaa
puskeaksemme itseämme eteenpäin.
Ja se, mitä löydän sillä hetkellä...
on puhdasta raivoa.
Tässä vaiheessa ei voi luovuttaa. Ne puheet on puhuttu.
Ihan sama, jos minulta irtoaa kynnet.
Puren kädensijoja, jos on pakko. Minä pääsen sinne.
Anna mennä nyt!
Hän raivoaa seinälle. Hän ei halua, että seinä voittaa hänet.
Siinä on jotain jännän nuorisomaista,
kun raivostuu, kun ei pääse tavoitteeseensa.
Ja siinä on jotain hyvin hyödyllistä.
Raivo antaa lisää fyysistä voimaa.
- Juuri noin. - Melkein perillä.
Anna mennä.
- Anna tulla, Hem! - Jes!
Tule ylös sieltä!
Hyvä! Niin sitä pitää!
Sinä teit sen!
HUIPPU KORKEUS: 165 M
- Tule ylös. - Juuri noin.
Hyvä, käy tekemässä se uudelleen.
Olenko kiinni jossakin?
Voi jestas!
Olisi vähättelyä sanoa, että olen ylpeä. Olen niin innoissani, että hän teki sen.
- Voi että. - Niin inspiroivaa.
Vaikeinta, mitä olen tehnyt.
Se oli kamalaa.
Minä vain lyyhistyin kasaan, mutta tunsin heti sen riemun,
aikaansaamisen tunteen.
Ponnistelit kovasti.
Siinä vaiheessa tunsin silkkaa iloa.
Olen häkeltynyt hänen saavutuksestaan.
Oli hetkiä, jolloin minusta tuntui, etten pääse seuraavalle kädensijalle.
Sitten vedin henkeä,
ja olinkin taas kolme metriä ylempänä kuin luulin, ja mietin, mitä tapahtui.
Tiedättekö?
Miten nopeasti tilanteet muuttuvat.
Sykettä tarkastellessa näkyy selvästi, että sykkeen vaihtelu nousi
ja syke nousi, mikä sopii virtaustilaan.
Viisi vaihetta voi nähdä.
Näemme, kuinka syke laskee
kaikilla lepopaikoilla. Siisti asia on se,
kun aloitit kolmannen vaiheen,
sykkeen vaihtelu nousi.
Se sopii virtaustilaan.
Ja ainakin sivustakatsojana näytti, että olit todella rytmissä.
Se on huvittavaa, koska kyse ei ollut mistään 20 minuutin flow'sta.
Se vaihtelee, kuten sanoit.
Se keskustelu on päällä, ja sitten minuutin päästä
on ylempänä seinällä. Se on hurjaa.
Se oli mahtavaa.
Mitä passiivisempia meistä on tullut,
sitä enemmän meillä on vaihtoehtoja. Meidän ei ole pakko
haastaa itseämme yhtä paljon.
Se oli...
Rajojen koetteleminen ja uusien haasteiden etsiminen
tuntuu joskus epämukavalta.
En koskaan epäillyt sinua.
Mutta on hyvinkin mahdollista, että se tekee onnellisemmaksi
ja voi johtaa terveellisempään ja pidempään elämään.
Elämä on tässä ja nyt ja kutsuu meidät kaikki mukaan
ja kokemaan kaikkea erilaista tarjolla olevaa.
Olipa se sitten shakkia, musisointia,
lasten kanssa leikkimistä, base- hyppäämistä, kiipeämistä tai surffausta,
meidän täytyy elää intohimoisesti ja antaumuksella...
Kaikki hyvin?
...ja ottaa se kaikki vastaan.
- Tykkäätkö pyöräillä? - Kun on ilmassa ja tuuli kasvoilla,
- se on ihanaa. - Aina kun hyppään,
sitä tapahtuu, mitä tapahtuu.
Kun aloitin tämän, halusin vangita sen seikkailuhengen, jota lapsissa on.
Ehkä se herättää minussa taas sisäisen lapsen.
Ympyrä on sulkeutunut, ja nyt minä opin heiltä.
Siitä tässä on kyse.
Koska kasvu, joka tapahtuu haasteiden kautta,
on sitä, mitä me etsimme.
Käännös: Anniina Mäkelä