Vil du prøve mammas sykkel, som har bedre fjæring?
Faller hun av eller noe går galt, er det min feil.
Når jeg ser barna mine gjøre sprø ting,
ville stunts, tar risiko og er fullstendig oppslukt av aktiviteten
er jeg veldig stolt og takknemlig.
Og ganske sjalu. Mest sjalu.
Jo eldre jeg blir, og ting blir mer vante,
jo mer har jeg mistet noe av gleden
og lekenheten jeg hadde som liten, og jeg lengter tilbake til det.
Jeg vil oppleve ting slik som barna mine gjør.
Og jeg har oppdaget at det er helsefordeler ved å gjøre nettopp det.
Så jeg vil lære hemmelighetene fra folk
som aldri har mistet den barnlige tilnærmingen til livet.
Ekstremsportsutøvere.
De fantastiske friklatrerne jeg beundrer, stuntmennene jeg jobber med.
Og mine vågale venner, som Robbie Maddison.
Ja, Robbie!
Robbie er en helt for meg, også for barna mine.
Han har nok gjort det meste av ekstreme og imponerende stunts.
Mer enn noen andre på denne planeten,
Og det virker om han har det kjempegøy når han gjør det.
Likte dere det stuntet?
Det var kjempebra!
- Ja. - Det var utrolig.
Jeg savner det å være fryktløs.
Barn tilnærmer seg ting uten å tenke på
sikkerhet, men de finner visst ut av det.
Det er en innebygd motstandskraft der.
Noe veldig frigjørende, og jo mer komfort vi har,
jo mindre vi setter oss selv i situasjoner som kan være litt skremmende.
Du kan begynne å stenge av, og gjør bare mindre og mindre.
Hva gjør du for å få det tilbake?
Jeg ser. Jeg er på jakt etter noe nytt,
- på en ny opplevelse. - Jeg tror den beste måten å oppleve
det barna våre opplever akkurat nå
er å gå ut av komfortsonen fra det du er vant til,
og bare prøve noe helt nytt.
Det må være et risikoelement.
Så jeg skal gjøre noe intenst, noe nytt.
Noe jeg ikke har blitt utsatt for før.
Absolutt.
KAPITTEL TRE RISIKO
På mitt oppdrag for å gjenskape spenningen
mine vågale barn får ved å presse sine grenser,
må jeg påta meg noe som utfordrer både sinnet og kroppen min.
Det må være noe nytt og ukjent.
Og det må det være risikabelt nok til å tvinge meg
langt utenfor komfortsonen min.
Etter å ha jaktet rundt i noen måneder, fant jeg denne demningsveggen.
Den er omtrent 200 meter høy.
Den er i Sveits, og ser utrolig utfordrende ut,
og jeg skal prøve å bestige den på egen hånd,
midt på vinteren.
Jeg er ikke bygget som en klatrer.
Jeg har ikke så mye erfaring med fjellklatring.
Jeg elsker nødvendigvis ikke høyder eller sannsynligheten for feil.
Så dette føles definitivt som et nytt eventyr.
LUZZONE-DAMMEN I SVEITS VERDENS HØYESTE KLATREVEGG
Det er ikke bare utfordringen.
Det er ny vitenskap om gevinstene vi får
når vi tar utfordringer vi helst vil unngå.
Så jeg jobber med ledende nevroforsker,
professor Abigail Marsh.
Hva tenker du om klatringen?
Det er mye ukjent. Jeg tror den høyeste veggen
jeg har klatret på fjell er rundt 50 meter.
Det føltes veldig høyt. Dette er helt annerledes,
og forholdene er helt annerledes enn det.
Hvorfor ønsker du å gjøre dette?
Jeg ser barna mine,
og deres evne til å bare fordype seg i den ene tingen.
- Ja. - Surfing, fisking,
eller slåsskamp. Det virker som om
kun det øyeblikket eksisterer.
Jo eldre jeg blir, jo færre situasjoner har jeg vært i
som har gitt meg den følelsen.
Mange voksne, når de ser barn leker
og nyter livet, føler seg litt misunnelig
på barns naturlige spenningsfølelse, nysgjerrighet og glede
av å gjøre alle disse nye og spennende tingene,
og jeg tror mange av oss ønsker at vi kunne få tilbake det.
Hvorfor har vi en tendens til å unngå den typen aktiviteter jo eldre vi blir?
- Nye, vanskelige situasjoner... - Ja.
...kan vinkles på to forskjellige måter. De kan ses som en trussel,
at noe kan gå galt,
og det er lettere når vi blir eldre,
- men barn tenker... - Ja.
...en utfordring. Noe de ikke har gjort før...
- Ja. - La meg se.
- Ja. - Det er det som skjer
i overgangen fra barn til voksen,
- å øke det du er i stand til. - Nettopp.
Du er selvstendig. Barns hjerner
- driver dem til å gjøre det. - Ja, absolutt.
Barn er motiverte til å oppsøke nye risikoer
og utfordringer fordi hjernen er mer
følsom for dopamin, stoffet som motiverer oss til å prøve nye,
spennende, også risikable, ting.
Se inn i et barns hjerne
og du vil se et høyt nivå av dopamin,
noe som vekker nysgjerrighet og en drivkraft til å utforske.
Når vi blir eldre, synker dopaminfølsomheten med ca. 10 % per tiår.
ALDERSFØLSOMHET FOR DOPAMIN
Unntaket ser ut til å være ekstremsportsutøverne
som liker høyrisikoaktiviteter.
Forskning tyder på de har et mer aktivt dopaminsystem
sammenlignet med andre voksne.
Den gode nyheten for resten av oss
er at å takle tøffe utfordringer kan utløse dopaminresponsen,
og bringe tilbake spenningen vi følte som barn,
som kan styrke vår mentale helse, og velvære.
Bedre velvære er forbundet med redusert risiko for kronisk sykdom,
bedre immunfunksjon, og enda lengre levetid.
Én studie antyder at økt velvære
kan øke levetiden med opptil 10 år.
Hva om en av hemmelighetene til å leve bedre er å opptre yngre?
Og nøkkelen til å opptre yngre er å våge å presse oss selv utover våre grenser.
Jeg undervurderte visst denne.
Jeg er glad det er deg og ikke meg. Jeg tenker:
- "Vet ikke om jeg kunne klart det." - Du hadde nok klart det.
Abi er ikke den eneste jeg har vervet til utfordringen.
Siden Robbie er en stor inspirasjon for meg,
har jeg dratt ham med for veiledning. For tekniske og sikkerhetsmessige råd
har jeg med Percy Bishton, en av verdens ledende veggklatrere.
Så dette er den lengste kunstige klatringen i verden.
- Bra. - Det tar mellom
to og fire timer for erfarne klatrere å gjøre dette.
Det er om sommeren. Nå er det februar.
Vi er i de sveitsiske alper, og det er kaldt.
- Det er snø og is. - Ja.
Du må kunne bevege deg.
- Ja. - Det andre
spesielle for deg er at du ikke klatrer med noen.
- Du skal klatre på egen hånd. - Hva synes du om det?
Jeg er veldig klar over vanskelighetene rundt det, og også
at høyden og frykten kan spille inn i dette scenariet.
Jeg tror utfordringen blir... Å få kontroll på frykten din.
- Ja. - Og det faktum
at det er et veldig skremmende miljø.
- Skal vi? - Oi!
Se hvor lenge den tar for å lande.
Hvorfor blir jeg kvalm?
Nå er den nede.
Jøss.
- Kan jeg bruke fallskjerm? - Nei, hent en blokk.
Bombe underveis.
Det føles rart.
Det er mye som går gjennom hodet mitt nå.
Et veldig stort ubehag.
Det er første gang jeg føler litt frykt, antar jeg.
Å, rene eksplosjonen.
Jo lengre jeg står her og ser, og tenker på alle måtene
dette kan gå galt på, vil jeg forsøke
å snakke meg ut av det.
Jeg tenker for mye. La oss bare komme i gang.
På en måte
er ikke klatring med ordentlig sikkerhetsutstyr og prosedyrer så farlig,
men det er absolutt ikke troverdig
at ingen ville vært livredd i en situasjon
på en så bratt og rett vegg.
Men ønsker vi å høste helsegevinstene ved å prøve noe nytt og utfordrende,
kan vi ikke la angst eller frykt komme i veien.
Så jeg har fått hjelp av min mangeårige stuntdobbel og gode kamerat, Bobby Hanton.
FEM MÅNEDER TIDLIGERE
Brifer.
Bobby er en eksturner og eksdykker,
og er nå en av verdens beste stuntmenn.
Bobby har lært meg å gjøre noen virkelig sprø stunts i filmer,
men de virkelig, virkelig sprø greiene...
lar jeg Bobby gjøre.
Når Bobby blir konfrontert med et sprøtt stunt,
er han som et stort barn.
Den var fin, Bobby!
Hva gjør vi her? Jeg har maske, snorkel,
svømmeføtter og armringer.
- Du trenger ikke noe av det. - Ikke?
Hensikten i dag er å få litt fjellklatringstrening
og eksponering for høyder.
Først tar Bobby meg opp til det øverste 10-meter høye stupebrettet,
for å teste reaksjonen min.
Jeg er ikke redd for høyder, men elsker det heller ikke.
Men interessant nok, da jeg var liten,
ville jeg gjort saltoer fra den greia.
I voksne hjerner,
er det et fullt utviklet område kalt prefrontal cortex,
den delen av hjernen
som driver bekymringsfulle tanker om konsekvenser.
Men barns hjerner er bygd opp annerledes enn voksnes hjerner.
Ungdom har en mye mer spenningssøkende atferd
enn voksne fordi deres prefrontale cortex
ennå ikke er fullt utviklet.
Kom igjen, gutt. Bra.
Det fine er at selv voksne kan lære
å regulere aktiviteten i de prefrontale områdene
for å hjelpe dem med å få tilbake noe av den moroa barn har.
- Gikk det bra? - Ja, Bobby.
Fint og tett for deg.
Et godt hopp. Jeg så ikke noe sprut.
Så jeg må jobbe meg opp igjen til toppbrettet i etapper.
Det er på ingen måte det mest sprø stuntet å gjøre.
Vi har bygget det opp fra hver plattform nå,
og du har repetert det. Du vet nøyaktig hva du gjør.
Hold deg fin og stram, armer og bein rette.
Jeg føler meg rar der.
Jeg bare overtenker,
og vurderer alle de dårlige scenariene,
og det er ikke engang et farlig miljø.
Eneste måte å redusere responsen på er å faktisk være i situasjonen,
lære gjennom erfaring at du kan håndtere det,
at det faktisk gikk greit,
og at avlæring så vil videreføres
neste gang du er i en lignende, risikabel situasjon.
Når jeg har gjort det, var det kult.
Jeg får et kick av det.
Men det er kjempestor forskjell på et stupebrett...
og en nesten 200 meter høy vegg.
Det ser ikke så ille ut herfra.
Jo, det gjør det.
Det ser gjerne glatt ut, men deler du det opp,
- ser du en klatrerute med fem taulengder. - Ja.
- Mye større enn det ser ut. - Bare slapp av.
Jeg begynner å dissekere problemet og utfordringen, og forsøker
å beregne om dette er mulig på noen måte, og en eller annen form.
Der ja, nå ser du.
Ta en titt, så ser du et metallgitter,
så det er slik toppen av hver lengde ser ut som.
- Ja. - Når du kommer til toppen av en seksjon,
er det normalt et godt tak der, du kan stå på avsatsen.
- Ta en liten pause. - Ja.
Fokuser, og start deretter på neste seksjon.
Gi armene dine så mye hvile du kan,
for du vil trenge dem når du når toppen.
Ok, kult.
De to første lengdene, kommer du inn i klatringen.
Du vil se at når solen kommer på veggen,
SEKSJON 1 SEKSJON 2
- toppen er varmere. - Ja.
Det holder seg kaldt i bunnen. Kald luft er her,
og takene er superkalde.
Det er utrolig kaldt, jeg ser faktisk
mot demningen og begynner å skjelve, og jeg tenker,
hvordan klare å være en time eller to i denne veggen?
Den nederste seksjonen er oppvarmingen.
Den midterste delen er det mer å tenke på.
- Det vil bli litt ensomt der. - Ja.
Du er midt på veggen, 80 meter fra bakken.
- Ja. - Ingenting annet rundt deg.
Det er et spesielt miljø. Ganske skremmende.
Jeg lurer på hvordan svimmelheten, adrenalinet og høydeskrekken
SEKSJON 3 TOPP FRYKTEN
vil spille inn. Det er en slags sensorisk overbelastning.
Og så de siste 80 meterne.
- Beveg deg. - Det er overhenget.
Det vi kaller en crux-seksjon er den vanskeligste delen.
Det er da du peiser på til toppen for da ser du himmelen.
- Ja. - Vi venter øverst.
Da blir det vanskeligere?
Ja, på grunn av formen på demningen, henger toppen over.
Du vil bevege deg da
for du gjør det i ett stort trykk.
- Ja. - Og det er ikke noe
som folk pleier å gjøre.
Jeg er redd for den fysiske utmattelsen.
TRETTHET SEKSJON 4 CRUXET
Jeg vet fra klatring selv hvor hardt det er på fingrene dine, på armene dine.
Når han kommer forbi midtveis,
blir det nesten en omvendt bue.
Ingen gjør det noen gang slik,
og ikke på denne tiden av året, så det kommer til å bli tøft.
Stor respekt for deg, kompis.
Slike utfordringer handler ikke om å bevise
at vi kan gjøre noe tøft.
De handler om å finne noe vi ser ut til å miste når vi blir eldre.
En barnlig tro på at alt er mulig.
MALLORCA, SPANIA TI UKER TIDLIGERE
For å komme litt nærmere den ånden,
har jeg har trent med en av de største
ekstremsportsutøverne på jorden.
Steph Davis er en legendarisk klatrer, basehopper og vingedraktflyger.
Hun ikke bare møter det umulige,
hun leter etter det.
Dette er Cala Sa Nau.
Det er det beste stedet for dypvannssolo.
Hva er dypvannssolo?
- Du bruker ikke tau på dypvannssolo. - Ok.
Men i stedet for å treffe bakken hvis du faller,
- treffer du vannet. - Vannet, ja.
Det blir skummelt og intenst. Det er en viss risiko,
men du kan trene på det. Du kan ha det gøy.
Da jeg begynte å klatre, var det et veldig stort skifte.
Jeg gikk på college.
Jeg tok en mastergrad, og det ble et slags vendepunkt
hvor jeg besluttet å droppe den akademiske karriereveien.
Så jeg flyttet inn i bilen min og ble klatrer på heltid.
Jeg ble veldig tiltrukket av nysgjerrigheten og spenningen.
For meg er hele verden en lekeplass, og jeg har aldri sluttet å leke.
Det er en tankegang jeg har
som ser ut til å være annerledes enn hos mange andre.
Det som er annerledes med ekstremsportsutøvere,
og som er tilsvarende i ungdomstiden,
er en svært høy dopaminaktivitet, så de er virkelig innstilt
på gevinsten ved å gjøre risikable
og utfordrende ting, og de er motiverte til å gjøre dem
tross risikoen,
ikke fordi de ikke er klar over risikoene.
Den gode nyheten er at det å være i den sinnstilstanden,
er noe vi alle kan benytte oss av.
Planen med Chris er først å lære ham ruten,
med tau.
Dette er en mulighet for ham til å gå ned
og se ruten han må klatre.
Så tar vi bort sikkerhetsutstyret.
Vi skal hjelpe ham med å klatre
med samme frihet og fleksibilitet som barn.
For det som kommer i veien for de fleste er ikke teknikk,
men stormen inne i deres hode.
- Så, grunnen til at vi er her... - Ja.
er at du skal oppleve starten på ruten.
- Ja. - Det du må gjøre
er faktisk å klatre av båten og opp på fjellet.
Ja, her, greit.
Hvis du ser hvor tauet ditt går akkurat nå.
- Ja, det er det? - Det er det store hvilepunktet.
- Ja. - Akkurat der.
Det er ikke langt før du kan slippe taket.
- Ok. - Bare noen få trekk.
- Ja, det er glatt, ikke sant? - Så glatt.
- Det er intenst, ikke sant? - Ja!
Klatring tester følelsene dine like mye som kroppen din.
De som kommer til toppen er ikke alltid de sterkeste.
Det er de som klarer å snu manuset i hodet sitt.
Noen ganger når noe er risikabelt, kan jeg bare si:
«Å, det er komplisert.»
Hvis jeg vil si at noe er umulig,
kan jeg bare si: «Jeg jobber fortsatt med det.»
Noen ganger når jeg er redd, sier jeg: «Det er spennende.»
Det handler ikke om å skjule følelsene dine,
men å gjøre dem om til noe som bringer deg fremover.
Noen mennesker opplever at stolthet, frustrasjon,
til og med sinne, kan vendes til å bli drivstoffet de trenger.
- Det er det vanskelige punktet... - Ja.
for du vil bli mest sliten her.
Den vanskeligste delen er når du er mest sliten. Formidabelt.
- Ja, ja! - Ja!
Opplever du at hver gang du fullfører noe som er enormt utfordrende,
så vokser du emosjonelt, åndelig og fysisk?
Jeg tror at når du påtar deg en stor utfordring,
vokser du med oppgaven.
Du lærer litt om deg selv
- som du ikke visste før. - Som forandrer deg.
Og gir deg selvtillit.
Det endrer hvordan du lever livet.
Ja, det gjør det daglige stresset sannsynligvis mindre skremmende, hva?
- Jeg tror det er tanken: "Jeg klarte det." - Ja.
Når noe annet dukker opp, klarer jeg det.
Jeg har klart det før. Det føles bra.
De fleste påkjenningene vi møter daglig
handler ikke om liv eller død. De kan være e-poster
og tidsfrister,
men de kan føles overveldende der og da.
Men her er greia.
Når vi utsetter oss selv for utfordringer,
vil det over tid fungere som en slags psykologisk vaksine.
Det gjør oss mer motstandsdyktige, og dyktigere
til å håndtere fremtidige utfordringer, og som et resultat
blir du ikke like stresset av de små tingene i dagliglivet.
Nøkkelen til å avdekke disse helsegevinstene
er å finne grensen på komfortsonen vår.
Hvordan føler du deg?
Akkurat nå prøver jeg bare å analysere
alt vi diskuterte, og i hvilken seksjon jeg gjør hva.
- Nettopp. - Med den...
- Ja. - vanskeligste delen.
Hvis du føler deg trygg på det, så bare gjør det.
Ja. Kult.
Ja! Ha det gøy der oppe.
Jeg tror at for Chris teller den fysiske ferdigheten som trengs
en del. Og så er det den psykologiske biten.
Følelsen av en potensiell fiasko, må det være noe dårlig?
Nei, det kan være mange ting.
Noen ganger er det som en liten gnist som dytter deg.
- Hvordan var det? Det var bra. - Bra jobb.
Så jo mer vi klatrer,
og den greia jeg var nervøs for,
er jeg helt leken og full av glede akkurat nå.
Og jeg elsker det.
Fysiske utfordringer som klatring
inviterer deg til å improvisere, og å være fullt tilstede
og koble på en barnlig måte å være på.
Nydelig! Fantastisk jobb.
- Det var perfekt, vakkert. - Takk.
Så det du leter etter
er det den moroa barna dine har på sykkelen.
- Følte du det? - Ja, absolutt.
For når du ikke har tauet,
- er det lettere å fokusere. - Ja.
Som barn tenker vi ikke på
alt det andre, vi er langt mer til stede,
og jeg ser at mine egne barn
bare er i øyeblikket og gjør ting.
- Ja. - Litt risikabelt,
men stort sett
har instinktene deres kontroll.
- Du er voksen. - Ja.
Du kan ikke ignorere alt.
Men du kan kontrollere det, som du gjorde,
og når alt blir kontrollert...
- Ja. - Da kan du ha det gøy.
Jeg begynner å få en annen type entusiasme
og takknemlighet for klatreopplevelsen.
Noe som er bra, for denne demningsveggen
kan være den tøffeste utfordringen jeg har gjort.
Til en så tøff utfordring, er trening åpenbart viktig,
men noen ganger i intense situasjoner,
kan folk oppleve noe ekstra og spesielt,
som kalles en flyttilstand.
Noe av det som er så nydelig
med en flyttilstand er at du fokuserer
fullt og helt på det du gjør i øyeblikket.
Flyt har mange likheter med en barnlig sinnstilstand.
Du fokuserer kun på oppgaven foran deg.
Forskere mener at i en flyttilstand
reduserer de prefrontale områdene av hjernen inaktivitet.
Samtidig oversvømmes hjernen av dopamin,
som gir oss en sterk drivkraft, og øker fokuset vårt.
Når disse endringene skjer sammen, blir vi helt oppslukt av øyeblikket,
akkurat som barn.
Og dette kan la oss få frem topp ytelse.
Da jeg først så demningsveggen, trodde jeg han vil oppleve flyt her.
For meg kommer flyttilstand fra disse utfordrende situasjonene.
Tiden begynner å stå stille.
Det er uendelig med ting som kan skje i det øyeblikket.
Det virker som det varer evig.
Flyttilstanden har alltid fascinert meg.
Hvordan den ser ut til å gi overmenneskelige evner
til ekstremsportutøvere som Robbie,
og det er et aktivt område innen vitenskapelig forskning.
Er du klar for Zephyr-systemet?
- Zephyr-systemet? - Ja.
Da kan vi spionere på deg innvendig under klatringen.
- Kult. - Nei, beklager. Her.
Før klatringen rigger Abi meg opp med sensorer.
Banebrytende teknologi kan avsløre om jeg går inn i flyttilstand
når jeg er på demningen.
- Der, eller bak... - Det er
- omtrent der. - Ok, kult.
Så Zephyr-systemet kan registrere både puls
og hjertefrekvens.
Vi kan se at begge er høye,
eller at begge øker parallelt.
En god indikasjon på at personen kan være i en flyttilstand.
Ok, kamerat. Noen siste ord. Du klarer dette.
Jeg gleder meg til å starte
for jo mer du diskuterer det,
jo mer blir det noe du vil unngå,
nemlig overtenking, mye prat i hodet,
- tanke etter tanke. - Ja.
Nå vil jeg bare være fordypet i opplevelsen,
og gå inn i flyttilstand.
Ikke stress med det. Bare gi slipp på tankene,
på følelsene, og bare vær i fred med det.
- Det stemmer. - Dette klarer du.
- Vi sees på toppen. - Jeg er spent på dine vegne.
Når jeg nærmer med demningen, blir jeg klar over hva som venter meg.
De iskalde forholdene.
Greit.
Frykten hvis jeg ikke kontrollerer tankene,
og de fysiske kravene.
Jeg kan se håndtakene og veien der
jeg må klatre.
Og jeg føler at jeg blir svelget av denne enorme,
gigantiske betong... greia.
- Og vi sees på toppen. - Sees på toppen, kompis.
Jeg ønsker desperat å bare komme meg ut
og inn i opplevelsen.
Slik som barn gjør.
Når jeg starter, dukker mine to beste kamerater, Zocchi og Aaron opp,
for å tilby litt ekstra moralsk støtte.
Hvor langt kommer han?
- Jeg tror han klarer det. - Ja?
Ok, Zoc?
Han klarer det. Uten tvil.
Jeg håper han klarer det,
men regner med han kommer til starten.
De to eller tre første holdene,
før jeg sier: «Disse greiene er iskalde,»
og fingrene mine blir stive.
Det er som å klatre opp isblokker.
FRYSINGEN
Jeg må finne grep som tillater
at jeg former hendene til en kopp, slik.
Jeg føler meg som en babysel som prøver å karre meg opp.
Jeg kjenner ikke fingrene mine.
Jeg sier til meg selv: «Bare fortsett å bevege deg."
Jeg har blitt fortalt at når jeg kommer til den solfylte delen,
blir det veldig annerledes,
så det blir mitt første store mål.
Chris tar disse enorme klyvene med beina.
Som en gorilla som klatrer opp i et tre,
og når han klatrer, tenker jeg at han går for fort.
Han sa et stygt ord der.
Stygge ord reduserer smerte.
Hadde vi en bannekrukke, ville jeg vært millionær etter dette.
Jeg puster og peser.
Jeg er ikke i nærheten av toppen.
Endelig kommer jeg til den solfylte delen.
Dette er et bra sted for en pause.
- Du står bare på avsatsen. - Ja.
Len deg tilbake i selen hvis du vil.
Rist armene og få litt blod tilbake.
Ja.
SEKSJON 2-TOPPEN HØYDE: 60 METER
Alt ok? Hvordan du føler deg?
Ja, bra.
- Armene er utslitt. - Ok, kompis,
ikke hvil for lenge, da.
Vil du igang igjen, bare gå.
Ja, jeg er todelt. Jeg vil ikke hvile for lenge,
men jeg er også... fingrene mine...
føles som de er overkjørt av en lastebil flere ganger.
Jeg er nå på 60 meter,
og begynner en mye vanskeligere etappe av klatringen,
hvor jeg må klatre opp i vinkel.
Kom igjen. Ok.
Så jeg starter igjen i en slags sprint i troen på at
jeg kommer dit på rekordtid.
Så var jeg kanskje halvveis.
Jeg kikker ned
og får en umiddelbar fryktfølelse.
Du får lyst til å kaste opp.
En stemme ute av kontroll
som har en forskrudd fantasi,
og jeg hører at selen min løsner.
Jeg sjekker selen min, og på et tidspunkt
bøyer jeg meg og strammer den,
og da tenkte jeg: «Hva om jeg bare løsnet den?»
Og jeg ser opp på tauet og tenker: «Hva om det ryker?»
FRYKTEN
Jeg tenker på all treningen sammen med Bobby,
stuntdobbelen min, og jeg vet jeg kan overvinne frykten
og overtenkingen hvis jeg skjerper fokuset mitt.
Ett skritt om gangen, ett tak om gangen.
Jeg begynner å klatre igjen, og så plutselig
skjer det noe virkelig vakkert.
Jeg legger merke til at jeg i noen øyeblikk tenker,
aldri i livet om jeg klarer dette...
Jeg trekker pusten dypt og så er jeg der.
Jeg har klatret 3 meter til eller noe uten
å legge merke til det.
Det er en ekte sammenheng av tanker og følelser.
Som om det hender noe harmonisk.
Du kjenner forberedelsene, du kjenner teknikken
og så er det bare å la underbevisstheten
og muskelminnet ditt ta over, og prestere på en måte,
og da oppstår virkelig flyttilstand.
Jeg føler meg forfrisket.
Jeg ser opp og tenker, «Ok, jeg klarer dette,»
Og så plutselig, blir det avbrutt av...
Kom igjen.
...ren utmattelse.
SEKSJON 3-TOPPEN HØYDE: 90 METER
Jeg nærmer meg det vanskelige punktet, hvor veggen begynner å helle...
Og kroppen begynner å svikte meg.
Jeg tror aldri jeg har følt meg så utmattet
og jeg innser nå at jeg ikke skulle ha
klatret så aggressivt mot målstreken.
UTMATTELSEN
Jeg tror du må trekke meg opp, armene mine er...
Jeg har krampe overalt.
Nå kommer tvilen.
Og det er morsomt hva den tvilen gjør med hele kroppen.
Jeg er på det vanskeligste punktet av klatringen.
Jeg er klar for å bli ferdig.
Han er på bristepunktet nå.
Jeg tenker: «La oss redde ham, trekke ham opp.»
Jeg vet fra treningen min med Steph på Mallorca
at det er en måte vi kan omforme hva vi føler,
for å drive oss selv fremover,
og det jeg finner i det øyeblikket...
er blindt raseri.
Det er ikke snakk om å gi seg nå. Den diskusjonen er avsluttet.
Det bryr meg ikke at jeg river neglene av meg i prosessen.
Jeg biter på disse takene hvis jeg må. Jeg skal opp.
Kom igjen, nå!
Han er visst sint på veggen,
han vil ikke at den skal slå ham.
Det er noe ungdommelig interessant
ved å bli skikkelig sint når du ikke kan nå målet ditt.
Og det er noe virkelig fordelaktig med det.
Raseri får faktisk frem ekstra fysisk styrke.
- Der er det. Der er det. - Nesten der, kompis.
La oss gå.
- Kom igjen, Hems! - Ja!
Kom deg opp dit!
- Ja! - Kom igjen! Kamerat! Ja!
- Du har klart det! - Ja!
TOPPEN HØYDE: 165 METER
- Kom opp, kompis. - Sånn ja.
Godt gjort, gjør det igjen.
Er jeg hekta på noe?
Å, herregud!
Jeg er skikkelig stolt av Chris.
Jeg er så glad for at han klarte dette.
- Å. - Så inspirerende.
Det er det tøffeste jeg har gjort.
Det var ekkelt.
Jeg falt sammen i en haug, men jeg føler straks en oppstemthet,
følelsen av å ha oppnådd noe.
Det var en innsats.
Og det er ren glede på det tidspunktet.
Jeg er imponert over det han nettopp oppnådde.
Det var noen ganger jeg tenkte:
«Jeg klarer ikke å løfte meg selv på dette neste taket.»
- Ja. - Og så stille, puste inn,
og så var jeg tre meter forbi der jeg trodde det var,
«Å, hva skjedde nettopp?"
- Ja. - Skjønner du?
Hvor raskt ting kan slå seg av og på.
Når vi ser på pulsdataene,
kan vi tydelig se en økning på hjertefrekvensvariabilitet,
så vel som forhøyet hjertefrekvens, som er i samsvar med en flyttilstand.
Du kan se de fem høydepunktene.
- Du ser den går ned på... - Ja.
Hver av de fire hvileplassene, men det som er veldig kult er
at idet du starter på tredje seksjon,
øker pulsvariasjonen din.
Det samsvarer med en flyttilstand,
og i det minste som observatør,
så det ut som du var i en rytme der.
Og det er morsomt, det er litt jøss! Jeg har vært i flyt i 20, 30 minutter.
Man går inn og ut av det.
Det er som en diskusjon, og i neste øyeblikk
er du lengre opp på veggen. Det er litt vilt.
Ja, det var fantastisk.
Jo mer stillesittende vi har blitt,
jo flere valgmuligheter vi har, er vi ikke tvunget til
å utfordre oss selv like mye.
Det var...
Å flytte grenser, og søke nye utfordringer
kan føles ubehagelig...
Jeg tvilte aldri på deg. Aldri.
Men det er stor sjanse for at det vil gjøre deg lykkeligere,
og til og med føre til et sunnere og lengre liv.
Livet er her og nå, og alle er velkommen til å dykke ned
og oppleve alt som tilbys, i alle former og fasonger.
Enten det er å spille sjakk, å spille et instrument,
leke med barna, basehopping, fjellklatring, surfe høye bølger,
må vi leve med lidenskap og engasjement...
Går det bra, babe?
...og ta imot alt.
- Liker du å sykle? - I luften med vinden i ansiktet,
- føles det så bra. - Når jeg går over et hopp er det som
det som skjer, skjer.
Da jeg startet dette, ønsket jeg å få tilbake
den eventyrlystne ånden som vi ser hos barna våre,
og kanskje det får frem barnet i meg igjen?
Vi har sluttet sirkelen, og jeg lærer nå av dem.
Jeg tror det er det det handler om.
Fordi det du vokser på ved en utfordrende opplevelse,
er det vi virkelig søker.
Oversatt av: Vibeke Johansen