Vrei să încerci motocicleta mamei? Are suspensii mai bune.
Dacă e să cadă sau să se întâmple ceva, vina e doar a mea.
Când îmi văd copiii făcând nebunii, cascadorii, chestii riscante
și constat că sunt absorbiți de activitatea respectivă,
mă simt extrem de mândru și de recunoscător,
dar și extrem de invidios. Mai ales invidios.
Înaintând în vârstă, cunosc deja foarte multe lucruri
și constat că nu mai simt aceeași bucurie
și dorință de joacă din copilărie. Tânjesc după acel sentiment.
Vreau să mă bucur de lucruri ca un copil.
Am descoperit că îți îmbunătățești semnificativ sănătatea dacă faci asta.
Vreau să învăț secretul de la acei oameni care încă văd viața prin ochi de copil.
Cei care fac sporturi extreme.
Alpiniștii fără frânghii pe care îi admir, cascadorii cu care lucrez
și amicii mei temerari, cum ar fi Robbie Maddison.
Bine, Robbie!
Robbie este unul dintre eroii mei și ai copiilor mei.
Cred că a făcut cele mai multe cascadorii extreme impresionante.
Mai multe decât oricine altcineva.
Pare să se distreze de minune.
Cum a fost saltul, echipă?
A fost super!
- Da. - Blană!
Mi-e dor să mai fiu așa de neînfricat.
Vezi cum procedează copiii, fără să se gândească vreo clipă
la siguranță, dar le iese bine.
Au căpătat foarte mult curaj.
Ține de libertate. Cu cât avem mai mult confort,
cu atât mai rar ajungem să ne punem în situații care ne intimidează.
Începi să te închizi în tine, faci tot mai puține.
Și ce faci, ca să retrăiești senzația?
Sunt în căutare de ceva nou. O nouă experiență.
Cea mai bună cale prin care să simți
ce trăiesc copiii noștri acum
e să renunți la confortul traiului obișnuit
și să încerci ceva absolut nou.
Dar trebuie să fie riscant.
Deci o să fac ceva intens și nou,
un lucru pe care nu l-am mai încercat până acum.
Absolut.
DINCOLO DE LIMITE: O VIAȚĂ MAI BUNĂ
CAPITOLUL TREI: RISC
În misiunea mea de a retrăi fiorul
pe care îl simt copiii mei când riscă,
am nevoie de o provocare atât pentru minte, cât și pentru corp.
Trebuie să fie ceva nou, cu care să nu fiu obișnuit.
Trebuie să mai fie suficient de riscant încât să nu-mi fie deloc comod.
După ce m-am interesat câteva luni, am găsit zidul unui baraj.
Are vreo 200 m înălțime.
Este în Elveția, pare incredibil de periculos
și-am să încerc să-l escaladez singur,
în miezul iernii.
Nu am constituție de alpinist
și nu am cine știe ce experiență cu escalada.
Nu mă încântă înălțimile sau posibilitatea unui eșec.
Asta pare a fi o nouă aventură.
BARAJUL LUZZONE, ELVEȚIA CEL MAI ÎNALT PERETE DE ESCALADĂ
Nu e vorba doar despre provocare.
Cercetările actuale vorbesc despre beneficiile avute
când acceptăm provocări de care fugim.
Lucrez cu o neurocercetătoare de top,
prof. Abigail Marsh.
Ce părere ai despre escaladă?
Sunt multe necunoscute.
Cel mai înalt perete pe care l-am escaladat avea poate 50 m
și mi s-a părut foarte înalt.
Situația e cu totul alta, iar condițiile diferă de la cer la pământ.
Spune-mi, de ce vrei să faci asta?
Mă uit la copiii mei
și văd cum se implică total în tot ce fac.
Fie că fac surfing, fie că pescuiesc, fie că se ceartă...
Sunt cu totul absorbiți.
Nu există nimic altceva.
Înaintând în vârstă, m-am găsit tot mai rar în situații
care să-mi trezească acel sentiment.
Mulți adulți, atunci când văd copii jucându-se și distrându-se,
simt o oarecare invidie
pentru încântarea, curiozitatea și veselia
pe care le trezesc activitățile noi și incitante.
Multă lume își dorește să retrăiască acele sentimente.
De ce, atunci când ne maturizăm, tindem să evităm acel tip de activitate?
Situațiile noi și dificile pot fi văzute în două moduri.
Întâi, ca o amenințare, o ocazie să eșuezi.
Asta se-ntâmplă pe măsură ce îmbătrânim.
Copiii văd o provocare. „N-am mai făcut așa ceva...
Ia să văd ce pot!”
Procesul de maturizare presupune
creșterea capacităților și a senzației de independență.
- Creierul îl impulsionează pe copil. - Adevărat.
Copiii au dorința de a căuta noi riscuri și provocări
deoarece creierul lor e sensibil la dopamină, substanța care ne împinge
să încercăm noul, lucrul palpitant, riscul.
Privind în creierul copilului,
vezi un sistem înecat în dopamină,
condus de curiozitate și de dorința de a explora.
Îmbătrânind, sensibilitatea la dopamină scade cu 10% la fiecare zece ani.
SENSIBILITATEA LA DOPAMINĂ
Excepția o fac sportivii care practică sporturi extreme
și care se bucură de activități riscante.
Cercetările sugerează că dopamina e mai activă în creier,
comparând cu alți adulți.
Există o veste bună și pentru noi.
Acceptarea provocărilor dificile crește răspunsul la dopamină,
trezind fiorul simțit de copii,
lucru care ne sporește sănătatea psihică și starea de bine.
Starea de bine e asociată cu riscul redus de boli cronice,
un sistem imunitar mai bun și o viață mai lungă.
Un studiu chiar sugerează că starea de bine
poate lungi viața cu până la zece ani.
Dacă unul dintre secretele vieții mai bune e să te porți tinerește?
Iar cheia tinereții este să îndrăznim să ne depășim limitele.
Am senzația că l-am subestimat.
Mă bucur că îl escaladezi tu. Eu văd zidul și nu mă cred în stare.
Te-ai descurca tu cumva.
Abi nu e singurul om recrutat pentru această provocare.
Cum Robbie este o inspirație pentru mine,
l-am luat cu mine să mă sfătuiască. Pentru detalii tehnice și siguranță,
îl am pe Percy Bishton, cățărător de nivel mondial.
Asta este cea mai lungă escaladă pe un perete artificial din lume.
Durează între două și patru ore,
dacă perechea de cățărători este competentă.
Afirmația e valabilă vara. Suntem în februarie,
în Alpii Elvețieni și e frig.
Avem zăpadă și gheață. Trebuie să poți să te miști încontinuu.
Celălalt lucru,
unic pentru tine, este că nu ai o pereche.
- O să te cațări singur. - Ce părere ai despre asta?
Sunt conștient de dificultăți și de înălțime
și de faptul că ar putea interveni și teama.
Eu cred că provocarea va fi să-ți depășești teama.
Și faptul că este un mediu care te intimidează.
Încercăm?
Să vedem cât durează până ajunge jos!
Nu știu de ce mă ia cu rău!
Acum ajunge.
- Pot să port parașută? - Nu. Ia un bloc de zăpadă!
Cade!
Ce dubios mi se pare!
Îmi treceau o mie de lucruri prin cap.
Disconfortul era uriaș.
Era prima dată când simțeam teamă.
A explodat.
Mă gândeam: „Cu cât stau mai mult aici, gândindu-mă la toate lucrurile
care ar putea merge prost,
cu atât o să mă răzgândesc mai repede.”
Am prea mult timp de gândire. Hai să începem!
Pe de o parte, desigur,
dacă te cațări cu echipament de siguranță și urmezi procedura, nu e chiar periculos,
dar nu e deloc imposibil
să fii îngrozit în așa o situație,
când escaladezi un perete perfect vertical.
Dar, dacă ne dorim sănătatea îmbunătățită de încercarea unui lucru nou și dificil,
nu ne putem împiedica de anxietate și de frică.
Așa că am cerut ajutorul lui Bobby Hanton, amic, cascador și dublura mea.
CU CINCI LUNI MAI DEVREME
Se dă mare.
Bobby a fost gimnast, scafandru
și e unul dintre cei mai pricepuți cascadori.
Bobby m-a învățat să fac cascadorii teribile în filme,
dar, când e vorba despre ceva cu adevărat nebunesc...
îi predau ștafeta lui Bobby.
Când Bobby se confruntă cu o cascadorie,
e ca un copil mare.
Bine, Bobby!
Ce facem? Mi-am adus echipamentul de snorkeling, labele de înot...
- N-ai nevoie de ele. - Nu, n-am?
Scopul zilei de astăzi este pregătirea pentru escaladă
și expunerea la înălțime.
Pentru început, Bobby mă duce pe platforma de zece metri,
adică 30 de picioare, ca să-mi observe reacția.
N-aș spune că mă tem de înălțimi, dar nici că le iubesc.
Partea interesantă e că, în copilărie,
făceam salturi de pe platforma aia.
În creierul adulților,
se află o regiune complet dezvoltată, numită cortexul prefrontal.
Este partea creierului care intervine când ne facem griji pentru consecințe.
Creierul copiilor e diferit de cel al adulților.
Adolescenții sunt amatori de senzații tari
mai mari decât adulții, deoarece cortexul lor prefrontal
nu este încă dezvoltat complet.
Hai, băiete! Așa.
Partea frumoasă este că adulții pot învăța
să-și regleze activitatea din regiunea prefrontală,
ca să se poată distra aproape la fel ca în copilărie.
- E bine? - Da, Bobby.
Stai încordat!
Intrarea a fost bună. N-a sărit apa deloc.
Trebuie să ajung înapoi la zece metri, dar în etape.
Nu este chiar cea mai nebunescă cascadorie din lume.
Am făcut saltul de pe fiecare platformă.
Ai repetat. Știi foarte bine ce faci.
Stai încordat, ții brațele pe lângă corp.
Mă simt aiurea.
Mă gândeam prea mult,
cântăream toate variantele nefericite
și nu era nici măcar cel mai periculos mediu.
Îți poți reduce reacția doar dacă te afli în situația respectivă.
Înveți experimentând că poți face față.
Vezi că nu ai pățit nimic.
Această schimbare se accentuează
data următoare când te găsești într-o situație similară.
După ce am sărit, am fost în regulă.
Mi se pare foarte palpitant.
Dar diferența e uriașă între o platformă pentru sărituri...
și un perete de 200 m, adică 540 de picioare.
De aici, nu arată prea rău.
Ba da.
Pare a fi perfect vertical, dar, dacă îl împarți, poți face cinci segmente.
- E mai înalt decât pare. - E suficient.
Începam să disec problema și provocarea și încercam
să-mi dau seama dacă exista vreo posibilitate să fac treaba aia.
Uită-te!
O să vezi o platformă de metal.
Așa arată finalul fiecărui segment.
Când ajungi la finalul segmentului,
găsești o priză bună și te poți ridica pe platformă.
Faci o pauză și îți tragi sufletul.
Te liniștești, apoi pornești în segmentul următor.
Încearcă să-ți odihnești brațele! O să ai nevoie de ele când ajungi sus.
Am înțeles.
În primele două segmente, te obișnuiești cu escalada.
O să constați că, atunci când soarele cade pe perete...
FINALUL SEGMENTULUI UNU
...o să fie mai cald.
E mai frig în partea de jos. Aerul rece rămâne,
iar prizele sunt foarte reci.
Era incredibil de frig. Mă uitam la baraj și începusem să tremur, întrebându-mă
cum aveam să stau o oră sau două pe peretele ăla.
În partea de jos, îți faci încălzirea.
Pe la mijloc, începi să te gândești.
O să te simți singur.
La jumătatea peretelui, o să fii la 80 m de sol.
- Bine. - Nu e nimic în jur.
E un mediu deosebit, care intimidează.
Mă întrebam cum o să mă afecteze vertijul, adrenalina și teama de înălțime.
FINALUL SEGMENTULUI TREI TEAMA
Simțurile sunt copleșite.
Și-apoi, ultimii 80 m.
Acolo, peretele se înclină.
Este partea cea mai dificilă a cățărării.
De acolo o să începi să te grăbești, căci o să vezi cerul.
Noi așteptăm sus.
E și partea mai dificilă, nu?
Din cauza formei barajului, partea de sus iese în afară.
Atunci te miști, căci o să vrei să termini dintr-o singură încercare.
Ăsta nu e un lucru pe care să-l reușească cineva.
Mă îngrijorează epuizarea.
FINALUL SEGMENTULUI PATRU EPUIZAREA
Știu din experiență cât de greu este pentru degete și brațe.
După ce trece de jumătate,
peretele se înclină în afară.
Nimeni nu face escaladă așa
și nu în perioada asta a anului. O să fie dificil.
Te respect, amice.
Scopul acestor provocări nu este să dovedim
că putem face un lucru dificil,
ci să recuperăm un lucru pe care-l pierdem pe măsură ce îmbătrânim.
Credința copilului că orice e posibil.
MALLORCA, SPANIA ZECE SĂPTĂMÂNI MAI DEVREME
Ca să mă apropii de acel sentiment,
m-am pregătit cu un mare practicant de sporturi extreme.
Steph Davis e alpinistă, face salturi și zboară cu costum cu aripi.
Nu înfruntă doar imposibilul,
merge să-l caute.
Aici este Cala Sa Nau.
E un loc preferențial pentru cățărările din ape adânci.
Ce înseamnă asta?
- Nu ai frânghii. Ești solo. - Da.
Dar, dacă e să cazi, nu lovești solul și mori.
- Cazi în apă. - Da, exact.
O să-ți fie frică, e palpitant. Există și unele riscuri,
dar te poți antrena și distra.
Când m-am apucat de escaladă, schimbarea a fost mare.
Eram la facultate.
Mi-am luat masteratul și-am ajuns în punctul
în care am decis să mă desprind de cariera academică.
Am plecat, m-am mutat în mașină și am devenit alpinistă full-time.
Cred că m-au atras curiozitatea și senzațiile tari.
Pentru mine, lumea e un teren de joacă și mă joc încontinuu.
Am o mentalitate
care pare să difere de cea a multor altor persoane.
Cei care practică sporturi extreme au o trăsătură
similară cu a adolescenților:
au un nivel ridicat al dopaminei,
așa că sunt obișnuiți cu recompensele aduse de provocări.
Sunt motivați să le facă în ciuda riscurilor,
nu pentru că nu-s conștienți de ele.
Vestea bună este că putem cu toții
să avem această gândire.
Pe Chris l-am învățat întâi traseul,
cu frânghii.
Avea ocazia să coboare
și să vadă ruta pe care urma să urce.
După aia, l-am lăsat fără echipament.
Am vrut să-l ajutăm să se cațăre cu libertatea și flexibilitatea copiilor.
Marea problemă pe care o au oamenii nu este tehnica,
ci agitația din propria minte.
Am venit aici
ca să vezi cum arată începutul rutei.
Tu o să trebuiască
să urci pe stâncă direct din barcă.
Aici. Am înțeles.
Uită-te unde merge frânghia ta!
- Acolo, da? - Aia e o priză uriașă.
Acolo. Nu e distanță mare până unde poți lăsa frânghia.
Doar câteva mișcări.
- Alunecă rău, nu? - Foarte rău.
- E intens, este? - Da!
Cățărarea îți pune la încercare și corpul, și sentimentele.
Cei care ajung în vârf nu sunt neapărat cei mai puternici,
sunt cei care își pot schimba modul de gândire.
Uneori, în fața unui risc, îmi spun:
„E complicat.”
Dacă vreau să spun că ceva e imposibil,
prefer să zic că e încă în lucru.
Uneori, când mi-e frică, spun: „Ce palpitant!”
Nu trebuie să-ți ascunzi simțirile,
ci să le transformi în ceva care să te ajute să avansezi.
Unii descoperă că mândria, frustrarea, până și mânia
pot fi transformate în combustibilul necesar.
Ăsta e punctul dificil al cățărării. Aici vei fi cel mai obosit.
Deci partea dificilă vine când ești cel mai obosit? Mirific.
Da!
Tu constați că, la finalul unei activități foarte dificile,
te-ai dezvoltat emoțional, spiritual și fizic?
Eu cred că, dacă-ți asumi o mare provocare,
te ridici la înălțime.
Înveți ceva nou despre tine.
- Ce nu știai înainte. - Asta te schimbă.
Îți dă încredere.
Îți schimbă modul în care treci prin viață.
Stresul de zi cu zi nu mai pare atât de înfricoșător, nu?
- Ține de perspectivă. „Am reușit.” - Da.
Dacă mai apare ceva, știi că poți.
Ai mai făcut-o. Sentimentul e plăcut.
Lucrurile stresante cu care ne confruntăm zilnic nu ne amenință viața.
Sunt, mai degrabă, un e-mail, un termen-limită depășit,
dar te poți simți copleșit pe moment.
Dar uite care-i chestia! Expunerea la provocări,
în timp, funcționează ca un fel de vaccin psihologic.
Ne face mai rezistenți, ne face mai capabili
să facem față provocărilor viitoare și, ca rezultat,
nu ne mai afectează atât de mult lucrurile neînsemnate.
Cheia obținerii acestor beneficii
este forțarea limitelor zonei de confort.
Cum te simți?
În clipa asta, încerc să etapizez
tot ce am discutat și ce anume fac în ce zonă.
- Exact. - În ce puncte ajung...
Unde-i partea dificilă...
Dacă sentimentul e bun și ești sigur pe tine, apucă-te!
Da. Cool.
Bun! Distracție plăcută!
Pentru Chris, priceperea fizică necesară
reprezintă doar un anumit procent. Există și aspectul psihologic.
Posibilitatea unui eșec chiar trebuie să fie un lucru rău?
Nu, poate fi multe altele.
Uneori, poate fi imboldul necesar continuării drumului.
Cum a fost? Bravo!
Cu cât mă cațăr mai des,
treaba care îmi provoca anxietate
este o simplă joacă și îmi provoacă bucurie.
Îmi place mult.
Eu cred că provocările fizice, cum e cățărarea,
te invită să improvizezi, să trăiești clipa
și să simți din nou că ești copil.
Frumos! Foarte tare.
- A fost perfect, super. - Mersi.
Senzația pe care o cauți
este acea veselie pe care o simt copiii tăi pe motocicletă.
- Ai simțit asta? - Desigur.
De fapt, când nu mai ai frânghia,
e mai ușor să te concentrezi.
Copiii nu se gândesc
la alte lucruri, ei sunt mai prezenți.
Văd asta la copiii mei. Trăiesc clipa, fac tot felul de lucruri.
Uneori e riscant, dar, în cea mai mare parte a timpului,
se descurcă și instinctul preia controlul.
- Tu ești adult. - Da.
Nu poți trece chestii cu vederea, dar le poți face față, ceea ce ai reușit.
Odată ce reușești să te descurci...
Te poți și distra.
Încerc un entuziasm diferit
și văd altfel experiența escaladei.
Este un lucru bun, fiindcă escaladarea zidului acestui baraj
ar putea fi cel mai dificil lucru pe care l-am încercat.
Într-o provocare atât de dificilă, antrenamentul contează.
Însă, în aceste situații intense,
oamenii pot atinge un lucru special,
și anume starea de flux.
Unul dintre aspectele plăcute
ale stării de flux este faptul că ești absorbit complet
de activitatea pe care o ai.
Starea de flux este similară cu starea mintală a copilului.
Te concentrezi pe sarcina de moment.
Cercetătorii cred că, în timpul stării de flux,
regiunile prefrontale ale creierului, răspunzătoare pentru analizarea exagerată,
își reduc activitatea.
În același timp, dopamina inundă creierul,
dându-ne o stare de determinare și sporindu-ne concentrarea.
Când aceste schimbări au loc în același timp,
devenim complet absorbiți de activitate, asemenea copiilor.
Acest lucru ne permite să ne atingem potențialul maxim.
Când am văzut zidul barajului, mi-am zis că va trăi starea de flux.
Eu intru în starea de flux în situațiile dificile.
Timpul începe să stea în loc.
Se pot întâmpla o mie de lucruri în acea clipă.
Pare să dureze veșnic.
Starea de flux m-a intrigat mereu.
Pare să le dea forțe supranaturale
sportivilor ca Robbie,
și este un domeniu activ de cercetare științifică.
Pot să-ți prezint sistemul Zephyr?
- Sistemul Zephyr? - Da.
Ne ajută să-ți vedem organele interne în timpul escaladei.
- Cool! - Aici se pune.
Înaintea escaladei, Abi îmi montează senzori.
Echipamentul de ultimă oră ne spune dacă intru în starea de flux
în timpul ascensiunii.
- Aici sau în spate? - Ar trebui să vină acolo.
Sistemul Zephyr înregistrează ritmul cardiac și variația acestuia.
Putem vedea dacă sunt mari sau cresc în paralel.
Ăsta e un indice că persoana e în starea de flux.
Amice, ultimele cuvinte: te descurci.
Da. Abia aștept să încep.
Dacă tot despici firul în patru, devine un lucru numai bun de evitat.
Analizarea excesivă, agitația mintală...
- Gândurile ca trenurile... - Da.
Acum îmi doresc să fiu absorbit și să intru în starea de flux.
Nu te stresa! Eliberează-ți mintea
de gânduri, emoții, sentimente și găsește-ți pacea!
- Așa-i. - Pe el, frate!
- Ne vedem sus. - Mă bucur pentru tine.
Apropiindu-mă de baraj, eram extrem de conștient de ce mă aștepta.
Frigul extrem...
În regulă.
...teama care apare dacă nu îmi controlez gândurile și solicitarea fizică.
Vedeam prizele și ruta
pe care trebuia să urc.
Simțeam că sunt înghițit
de o entitate uriașă, din beton.
- Ne vedem sus. - Ne vedem sus, amice.
Îmi doream enorm să nu-mi mai pun bețe-n roate
și să mă bucur de experiență,
la fel cum fac copiii.
Când am început cățărarea, au apărut prietenii mei, Zocchi și Aaron,
ca să-mi ofere sprijin moral...
- Abi, până unde crezi că ajunge? - Merge până la capăt.
Bine. Zoc?
N-ar trebui să mă îndoiesc.
Sper din suflet să reușească, dar cred că se oprește unde se schimbă înclinația.
La primele două-trei prize,
am simțit imediat cât de înghețate erau.
Îmi înțepeneau degetele.
Parcă mă cățăram pe blocuri de gheață.
ÎNGHEȚUL
Căutam prize care să permită mâinii
să stea în poziția asta.
Mă simțeam ca un pui de focă, încercând să se cațăre.
Nu-mi simțeam deloc degetele.
Îmi tot spuneam să merg mai departe.
Mi s-a zis că, atunci când ajung la partea însorită de perete,
senzația va fi cu totul alta.
A devenit primul meu țel.
Vedeam cum Chris făcea pași uriași.
Era ca o gorilă care urcă în copac.
Îl vedeam urcând și mă gândeam că se mișcă prea repede.
A tras o înjurătură.
Îți reduce suferința.
Dacă am aduna bani pentru fiecare, aș deveni milionar.
Respiram greu.
Eram extrem de departe de capăt.
În sfârșit, am ajuns în partea însorită.
Chris, e momentul să faci o pauză.
- Stai pe platforma aia! - Bine.
Poți să te sprijini în ham, dacă vrei.
Scutură brațele, pentru circulație!
Bine.
FINALUL SEGMENTULUI DOI 60 M ÎNĂLȚIME
Ești bine? Cum te simți?
Bine.
- Brațele sunt încălzite. - Bine.
Atunci, nu sta prea mult!
Dacă vrei să pornești, dă-i drumul!
Sunt nehotărât. Pe de o parte, nu vreau să stau prea mult.
Pe de alta, degetele mele...
Parcă ar fi fost călcate de un camion. În mod repetat.
Eram la 60 m înălțime, adică 200 de picioare.
Începea o etapă mai dificilă a escaladei.
Trebuia să urc înclinat.
Hai! Bun...
Am pornit din nou, sprintând, cu impresia că voi ajunge sus în timp record.
Am ajuns cam pe la jumătate...
și m-am uitat în jos.
M-a trecut imediat un val de teroare.
Mi-a venit să vomit.
Auzeam o voce pe care n-o puteam controla
și care are o imaginație bolnavă.
Îmi spunea că mi se desface hamul
și îl tot verificam. La un moment dat,
m-am aplecat și l-am strâns,
dar imediat m-am gândit: „Dacă tocmai l-am slăbit?”
M-am uitam la frânghie și m-am gândit: „Dacă se rupe?”
TEAMA
Mă gândeam la pregătirea făcută cu Bobby,
dublura mea, și știam că îmi pot depăși frica
și că pot scăpa de analizarea exagerată, dacă mă concentrez.
Pas cu pas, priză cu priză.
Am început din nou să urc și atunci, deodată,
s-a întâmplat un lucru extrem de frumos.
Am început să observ că, în momentele când simțeam
că nu mai sunt în stare...
Trăgeam aer în piept și reușeam
Urcasem încă vreo 30 m fără să fiu conștient de asta.
Gândurile și simțirea s-au completat.
S-a întâmplat un lucru armonios.
Îți știi antrenamentul, cunoști tehnica,
mai trebuie doar să permiți subconștientului
și memoriei musculare să preia controlul.
Atunci apare starea de flux.
M-am simțit înviorat.
M-am uitat în sus și mi-am spus că sunt în stare...
Și... bum! Starea a fost întreruptă...
Haide...
...de epuizare totală.
FINALUL SEGMENTULUI TREI 90 M ÎNĂLȚIME
Mă apropiam de punctul dificil, unde peretele se înclină în afară.
Corpul începea să cedeze.
Nu cred că am mai fost atât de epuizat
și mi-am dat seama că n-ar fi trebuit
să mă grăbesc agresiv către linia de sosire.
EPUIZAREA
Cred că va trebui să mă trageți. Brațele...
Mă dor toate.
A intervenit și îndoiala.
E ciudat ce efect are îndoiala asupra întregului corp.
Am ajuns la partea cea mai dificilă.
Sunt gata să mă opresc.
PARTEA CEA MAI DIFICILĂ 135 M ÎNĂLȚIME
Era gata să cedeze.
Mă gândeam că ar trebui să-l tragem sus.
Știam din pregătirea cu Steph, în Mallorca,
faptul că ne putem schimba modul de gândire
pentru a obține un imbold,
iar, în clipa aia, am descoperit...
o furie oarbă.
N-aveam cum să cedez atunci. Și gata.
Nu-mi păsa dacă ajungeam să-mi smulg unghiile în urcare.
Mă țineam cu dinții de prize dacă era nevoie și tot ajungeam.
Hai odată!
Părea a fi mânios pe perete,
nu voia să fie învins.
Sentimentul este unul adolescentin,
acela de a te înfuria când nu-ți poți atinge țelul.
Sunt și beneficii în asta.
Furia îți dă forță fizică în plus.
- Asta este! - Mai ai puțin, amice.
Hai!
- Haide, Hem! - Da!
Sus cu tine!
- Da! - Hai, amice! Da!
- Ai reușit! - Da!
FINALUL 165 M ÎNĂLȚIME
- Hai sus! - Iată-l!
Bravo! Ia-o de la capăt!
Sunt prins de ceva?
Dumnezeule!
E puțin spus că eram mândru de Chris.
Eram atât de încântat că a reușit...
E o inspirație.
Nu cred că am mai făcut ceva atât de greu.
A fost scârbos rău.
Aproape că am căzut grămadă, dar am simțit imediat exaltarea,
faptul că am o realizare.
Ce efort...
Am simțit o bucurie pură.
M-a dat pe spate cu reușita asta.
Au existat momente când mi-am zis că nu mai pot ajunge la următoarea priză.
Atunci trăgeam aer în piept
și mă trezeam cu trei metri mai sus.
„Cum am făcut asta?” Știi?
Atât de rapid mi se schimba atitudinea.
Când mă uitam la ritmul cardiac,
vedeam o crește a variației
și un ritm cardiac crescut, adică definiția stării de flux.
Se văd cele cinci segmente.
Vezi cum coboară la cele patru platforme de odihnă.
Partea tare e că, după al treilea segment, îți crește variația ritmului cardiac.
Asta înseamnă o stare de flux.
Conform celor observate de mine, aș zice că îți intraseși în ritm.
E ciudat. Nu pot spune că am avut o stare de flux de 30 de minute.
Intri și ieși din ea.
Porți o discuție cu tine și, în clipa următoare,
te trezești mai sus. E o nebunie.
A fost uluitor.
Cu cât devenim mai sedentari
și avem mai mult de ales, nu mai suntem obligați
să ne asumăm prea multe provocări.
A fost...
Forțarea limitelor și căutarea unor noi provocări
pot fi incomode uneori.
Nu m-am îndoit nicio clipă.
Dar există șanse mari să te facă mai fericit
și să-ți aducă o viață mai sănătoasă și mai lungă.
Viața se află în fața noastră și ne îndeamnă să profităm
de tot ce ni se oferă, sub toate formele.
Fie că jucăm șah sau cântăm la un instrument,
fie că ne jucăm cu copiii ori facem salturi, alpinism sau surfing,
trebuie să trăim cu pasiune și cu implicare...
Ești teafăr, amice?
...și să ne bucurăm de toate.
- Îți place cu motocicleta? - Când simt vântul în față, e plăcut.
Când mă îndrept spre salt, îmi spun: „Fie ce-o fi.”
Când m-am apucat de asta, mi-am dorit să regăsesc
senzația de aventură pe care o vedem la copii.
Nu știu, poate că asta trezește copilul din mine.
S-a închis cercul. Acum, eu învăț de la ei.
Cred că despre asta e vorba.
Căutăm dezvoltarea care urmează
oricărei experiențe dificile
Subtitrarea: Karin Rauh