Chceš vyskúšať maminu motorku? Lebo má lepšie odpruženie.
Ak spadne alebo sa niečo stane, bude to moja chyba.
Keď vidím svoje deti robiť bláznivé veci,
odvážne kúsky a riskovať, a sú úplne ponorené
do zážitku, cítim úžasnú hrdosť a vďačnosť,
ale aj obrovskú žiarlivosť. Hlavne žiarlivosť.
Myslím, že čím som starší a čím sú veci viac známe,
tým viac mi chýba ten pocit radosti
a hry, ktorý som mal ako dieťa, a túžim po ňom.
Chcem zažívať veci tak ako moje deti.
A zistil som, že presne toto prináša dôležité zdravotné prínosy.
Takže chcem objaviť tajomstvá ľudí,
ktorí nikdy nestratili ten detský prístup k životu.
Extrémni športovci.
Neuveriteľní horolezci, ktorých obdivujem, špičkoví kaskadéri, s ktorými pracujem,
a moji odvážni kamaráti ako Robbie Maddison.
Áno, Robbie!
Robbie je teda mojím hrdinom a hrdinom mojich detí.
Vykonal asi najväčší počet extrémnych a úžasných kúskov.
Viac ako ktokoľvek na zemi
a zdá sa, že ho to veľmi baví.
Aký bol ten kúsok, tím?
Výborný!
- Hej. - Bolo to super.
Chýba mi taká tá nebojácnosť.
Vidíš, ako deti pristupujú k veciam s úplným...
ignorovaním bezpečnosti, ale nejako si vždy poradia.
Je tam vybudovaná odolnosť.
Niečo veľmi oslobodzujúce, a čím viac sa cítime pohodlne,
tým menej sa dostávame do situácií, ktoré by mohli byť stresujúce.
Začneš sa uzatvárať, robíš čoraz menej a menej.
Čo robíš pre to, aby si to znovu získal?
Hľadám. Lovím po niečom novom,
- po nových skúsenostiach. - Myslím si, že najlepším spôsobom,
ako zažiť to, čo práve prežívajú naše deti,
je vystúpiť zo svojej komfortnej zóny
a vyskúšať niečo úplne nové.
Ale musí tam byť nejaké riziko.
Urobím niečo intenzívne, niečo nové.
Niečo, čomu som ešte nebol vystavený.
Na 100 %.
TELO BEZ HRANÍC: ZAČNI ŽIŤ LEPŠIE HNEĎ TERAZ
KAPITOLA DRUHÁ RISK
Keď chcem znova zažiť ten adrenalín,
ktorý moje nebojácne deti majú pri posúvaní hraníc,
musím si vybrať výzvu, ktorá preverí moju myseľ i telo.
Musí to byť niečo nové a neznáme.
A musí to byť dostatočne riskantné,
aby ma to vytiahlo z komfortnej zóny.
Po mesiacoch hľadania som našiel túto stenu priehrady.
Je vysoká asi 200 metrov.
Je vo Švajčiarsku a vyzerá to ako neuveriteľná výzva,
a ja sa pokúsim zdolať ju sám,
uprostred zimy.
Nie som stavaný ako horolezec,
nemám veľa skúseností s lezením po skalách.
Nemám nevyhnutne rád výšky ani možnosť zlyhania.
Takže to rozhodne vyzerá ako nové dobrodružstvo.
PRIEHRADA LUZZONE, ŠVAJČIARSKO NAJVYŠŠIA LEZECKÁ STENA NA SVETE
Nie je to len o výzve.
Nové vedecké objavy hovoria o benefitoch, ktoré získame,
keď čelíme výzvam, ktorým by sme sa najradšej vyhli.
Pracujem teda s poprednou neurovedkyňou,
profesorkou Abigail Marshovou.
Ako sa cítiš pred výstupom?
Je tu veľa neznámych. Myslím, že najvyššia stena,
na ktorú som vyliezol, mala asi 50 metrov
a tá mi pripadala fakt vysoká. Toto je niečo úplne iné
a podmienky sú dramaticky odlišné.
Povedz mi, prečo ideš do toho?
Pozorujem svoje deti
a ich schopnosť úplne sa ponoriť do jednej veci.
Surfovanie, rybárčenie,
vzájomné bitky, ten úplný stav,
keď v tom momente neexistuje nič iné.
Myslím, že čím som starší, tým menej sa ocitám v situáciách,
ktoré vo mne vyvolávajú tento pocit.
Keď dospelí vidia, ako sa deti hrajú
a užívajú si život, trochu im závidia to ich vzrušenie,
tú zvedavosť a radosť
z nových a vzrušujúcich vecí,
a mnohí z nás si prajú, aby to mohli zažiť znova.
Prečo s pribúdajúcim vekom máme tendenciu vyhýbať sa týmto aktivitám?
- Nové, náročné situácie... - Jasné.
...možno vnímať dvoma rôznymi spôsobmi. Môžu byť vnímané ako hrozba,
príležitosť na zlyhanie,
a myslím si, že vekom je to ľahšie,
ale ako to vnímajú deti
je výzva. „Toto som ešte nerobil.“
„Uvidíme, čo zvládnem.“
Práve to je súčasťou
prechodu z detstva do dospelosti,
- rozširovanie svojich schopností. - Jasné.
A schopnosť byť nezávislý.
- Detský mozog ich k tomu tlačí. - Rozhodne.
Deti sú motivované hľadať nové riziká
a výzvy, pretože ich mozog je
citlivejší na dopamín, chemickú látku, ktorá nás motivuje vyskúšať nové,
vzrušujúce a aj riskantné veci.
Pozrite sa do mozgu dieťaťa
a uvidíte dopamínový systém pracujúci na plné obrátky,
ktorý podnecuje zvedavosť a túžbu objavovať.
No s pribúdajúcim vekom klesá citlivosť na dopamín asi o 10 % za desať rokov.
VEK - CITLIVOSŤ NA DOPAMÍN
Výnimkou sú, zdá sa, extrémni športovci,
ktorí majú radi vysokorizikové aktivity.
Výskum naznačuje, že majú aktívnejší dopamínový systém
v porovnaní s ostatnými dospelými.
Dobrou správou pre nás ostatných je,
že zdolávanie náročných výziev môže vyvolať túto dopamínovú reakciu
a vrátiť nám pocit nadšenia, ktoré sme cítili ako deti,
čo môže posilniť naše psychické zdravie a pohodu.
Väčšia pohoda je spojená so zníženým rizikom chronických ochorení,
lepšou funkciou imunitného systému a dokonca aj dĺžkou života.
Jedna štúdia naznačuje, že zvýšená pohoda
môže predĺžiť život až o desať rokov.
Tak čo keby bolo jedným z tajomstiev lepšieho života správať sa mladšie?
A kľúčom k tomu, ako sa správať mladšie, je odvážiť sa prekročiť svoje hranice.
Toto som asi podcenil.
Som rád, že ideš ty a nie ja.
- Neviem, či by som to dal. - Určite by si to zvládol.
Abi nie je jediná osoba, ktorú som do tejto výzvy zapojil.
Keďže Robbie je pre mňa veľkou inšpiráciou,
pritiahol som ho so sebou pre rady, a na technické a bezpečnostné tipy
mám Percyho Bishtona, jedného z najlepších svetových lezcov.
Toto je najdlhší umelý výstup na svete.
- Dobre. - Zdatnej dvojici lezcov
trvá tento výstup od dvoch do štyroch hodín.
To je v lete. Teraz je február.
Sme vo švajčiarskych Alpách a je zima.
- Je tu sneh a ľad. - Hej.
Musíš byť schopný stále sa hýbať.
- Jasné. - Čo je
pre teba jedinečné, je, že nebudeš liezť s nikým.
- Budeš liezť sám. - Aký máš z toho pocit?
Som si plne vedomý všetkých ťažkostí, rovnako ako toho,
že výška a strach môžu hrať svoju úlohu.
Myslím, že výzva bude... prekonať svoj vlastný strach.
- Hej. - A to,
že je to veľmi zastrašujúce prostredie.
- Môžeme? - Páni!
Uvidíme, ako dlho bude trvať, kým dopadne.
Neviem, prečo mi je z toho zle!
Je to tu.
Páni.
- Môžem si vziať padák? - Nie, vezmi si jeden.
Padá bomba.
Zvláštny pocit.
Teraz sa mi hlavou preháňa veľa vecí.
Cítim obrovské nepohodlie.
Je to prvýkrát, čo pociťujem strach.
Ako vybuchol.
Viem, že čím dlhšie tu budem stáť a rozmýšľať nad všetkými možnosťami,
ako by to mohlo skončiť zle, nakoniec...
si to rozmyslím.
Príliš nad tým premýšľam. Poďme už na to.
Na jednej strane je, pravdaže,
lezenie s vhodným vybavením a dodržiavaním postupov vlastne bezpečné,
ale nemyslím si, že je vôbec predstaviteľné,
aby sa niekto necítil vystrašene v situácii,
keď sa nachádza na takej strmej a vertikálnej stene.
Ak chceme získať zdravotné výhody z toho, že sa pustíme do niečoho nového a ťažkého,
nesmieme dovoliť úzkosti a strachu zastaviť nás.
Preto mi pomôže môj dlhoročný kaskadér a dobrý priateľ Bobby Hanton.
PRED PIATIMI MESIACMI
Predvádza sa.
Bobby je bývalý gymnasta a potápač
a teraz je jeden z najlepších kaskadérov.
Bobby ma naučil robiť vo filmoch naozaj šialené kaskadérske kúsky,
ale tie naozaj šialené veci...
som prenechal Bobovi.
A keď Bobby čelí šialenému kúsku,
je ako veľké dieťa.
Pekne, Bobby!
Čo tu robíme? Mám masku, šnorchel,
plutvy a nafukovačky.
- To nepotrebuješ. - Nič z toho? Nie?
Dnešným cieľom je tréning lezenia po skalách
a zvykanie si na výšky.
Najskôr ma Bobby vezme na najvyššiu dosku vo výške 10 metrov,
alebo 30 stôp, aby otestoval moju reakciu.
Nepovedal by som, že sa bojím výšok, ale ani že ich milujem.
Zaujímavé však je, že keď som bol dieťa,
skákal som z tej veci kotrmelce.
V mozgu dospelých
sa nachádza plne vyvinutá oblasť nazývaná prefrontálny kortex,
a tá je časťou mozgu,
ktorá je zodpovedná za obavy z následkov.
Mozog detí je však vybudovaný úplne inak ako mozog dospelých.
Mladí ľudia vyhľadávajú viac vzrušujúcich zážitkov
ako dospelí, pretože ich prefrontálny kortex
ešte nie je úplne vyvinutý.
Poď, chlapče. Dobre.
Potešiteľné je, že aj dospelí sa môžu naučiť
regulovať činnosť týchto prefrontálnych oblastí,
aby si mohli znova vychutnať zábavu, akú zažívajú deti.
Môžeme?
Pekne sa spevni.
Celkom dobrý skok. Nevidel som šplechnutie.
Takže sa musím postupne vrátiť na hornú dosku.
Rozhodne to nie je nijaký bláznivý kúsok.
Postupne sme sa dostali na každý mostík
a teraz to už len opakujeme. Presne vieš, čo máš robiť.
Pekne sa spevni, ruky a nohy pri tele.
Cítim sa divne.
Príliš nad tým premýšľam,
zvažujem všetky zlé scenáre
a to ani nie je nebezpečné prostredie.
Jediná cesta, ako zmierniť svoju reakciu, je ocitnúť sa priamo v situácii,
zistiť, že to zvládnete,
že to dopadlo dobre,
a toto už naučené vám pomôže
pri ďalších podobných situáciách.
Keď som to už zvládol, bolo to super.
Naozaj mi to dodáva adrenalín.
Ale je obrovský rozdiel medzi skokanským mostíkom...
a takmer 200-metrovou stenou.
Odtiaľto to nevyzerá až tak zle.
Vyzerá.
Je to ako súvislá stena, no keď ju rozčleníš,
- je tam päť lezeckých úsekov. - Hej.
- Na pohľad to nevyzerá také veľké. - Vyzerá.
Začínam analyzovať problém a výzvu a pokúšam sa zistiť,
či je to vôbec nejakým spôsobom možné.
Môžeš sa pozrieť cez toto.
Uvidíš tam kovovú mriežku,
takže tak vyzerá vrchná časť každého úseku.
- Jasné. - Takže keď prídeš na vrchol úseku,
zvyčajne sa tam dá dobre chytiť a postaviť sa na okraj.
- Môžeš sa na chvíľu vydýchať. - Hej.
Nájsť rovnováhu a potom začať ďalší úsek.
Dopraj rukám čo najviac odpočinku,
pretože hore ich budeš naozaj potrebovať.
Dobre, super.
V prvých dvoch úsekoch sa dostaneš do lezeckého rytmu.
Zistíš, že keď slnko zasvieti na stenu,
„VRCHOL ÚSEKU 1 A 2“
na vrchole je teplejšie.
Dole je stále zima. Drží sa tu studený vzduch
a úchyty sú veľmi studené.
Je neuveriteľná zima, pozerám sa
na priehradu, začínam sa triasť a rozmýšľam,
ako na tej stene vydržím hodinu alebo dve.
Na spodnej časti sa rozcvičíš.
Stredná časť je viac o premýšľaní.
- Tam to bude trochu osamelé. - Hej.
Si uprostred steny a si 80 metrov nad zemou.
- Jasné. - Okolo teba nie je nič.
Je to zvláštne prostredie. Človeka to vydesí.
Premýšľam nad tým, ako sa prejaví závrat, adrenalín
„VRCHOL ÚSEKU 3 STRACH“
a strach z výšok. Je to zmyslové preťaženie.
A potom posledných 80 metrov.
- Pohyb. - Tam to prečnieva.
Voláme to kritická sekcia, najťažšia časť výstupu.
Vtedy to rozbehneš hore, lebo zbadáš nebo.
Všetci ťa čakajú hore.
A vtedy to začne byť ťažšie.
Hej, kvôli tvaru priehrady je vrch previsnutý.
Vtedy sa musíš rozbehnúť
a dať to celé na jeden šup.
- Hej. - A to inak nikto
bežne nerobí.
Úprimne, obávam sa fyzického vyčerpania.
ÚNAVA
Z vlastnej skúsenosti s lezením viem, aké ťažké to je pre prsty a ruky.
Keď sa dostane cez polovicu,
tá časť je takmer obrátená hore nohami.
Nikto to nerobí takto
a nikto to nerobí v tomto ročnom období, takže to bude ťažké.
Veľký rešpekt, kamoš.
Tieto výzvy nie sú o tom, aby sme dokázali,
že zvládneme niečo náročné.
Sú o tom, aby sme našli niečo, čo s vekom strácame.
Detskú vieru, že všetko je možné.
MALORKA, ŠPANIELSKO PRED DESIATIMI TÝŽDŇAMI
Aby som sa tomuto duchu aspoň trochu priblížil,
trénujem s jednou z najlepších
extrémnych športovkýň na svete.
Steph Davisová je legendárna postava v lezení, skoku z výšok a parašutizme.
Nielenže čelí nemožnému,
ale sama ho vyhľadáva.
Toto je Cala Sa Nau.
Je to ideálne miesto na deep water soloing.
Čo je deep water soloing?
- Nemáš lano, takže soloing. - Jasné.
Ale keď spadneš, nenarazíš na zem a je koniec.
- Narazíš na vodu. - Presne tak.
Bude to desivé, intenzívne. Je to spojené s určitým rizikom,
ale dá sa na to trénovať. Môžeš si to užiť.
Keď som začala s lezením, bola to naozaj veľká zmena.
Bola som na vysokej škole.
Získala som magisterský titul a to bol taký zlomový bod,
keď som sa rozhodla povedať si: „Dobre, ukončujem akademickú dráhu.“
Odišla som, nasťahovala sa do auta a stala sa profesionálnou lezkyňou.
Myslím, že ma na tom najviac priťahovala zvedavosť a vzrušenie.
Pre mňa je celý svet ihrisko a ja som sa nikdy neprestala hrať.
Mám mentalitu,
ktorá sa zdá byť odlišná od mentality mnohých iných ľudí.
Extrémni športovci sa
od dospievajúcich líšia tým,
že majú vysokú aktivitu dopamínu, vďaka ktorej sú citliví
na odmeny za riskantné
a náročné veci a sú motivovaní ich robiť
napriek rizikám,
nie preto, že si nie sú vedomí rizík.
Dobrá správa je, že takýto stav mysle
si môžeme osvojiť všetci.
S Chrisom plánujeme najprv naučiť sa trasu
s lanami.
Je to pre neho príležitosť,
aby si pozrel trasu, ktorú bude musieť zdolať.
Potom mu odoberieme bezpečnostnú výstroj.
Cieľom je, aby liezol
s takou slobodou a obratnosťou, akú majú deti.
Pretože väčšine ľudí nebráni technika,
ale búrka v ich hlave.
- Dôvod, prečo sme tu... - Áno.
...je, aby si prešiel začiatok trasy.
- Dobre. - Budeš musieť
vyliezť z lode na skalu.
Sem, dobre.
Keď sa pozrieš, kam ti teraz vedie lano...
- To je ono? - Tam je priestor na oddych.
- Áno. - Presne tam.
Ešte kúsok a budeš mať voľné ruky.
- Dobre. - Len pár pohybov.
- Šmýka sa to. - Veľmi.
- Intenzívne, čo? - Áno!
Lezenie je rovnakou skúškou pre emócie ako pre telo.
Tí, čo sa dostanú na vrchol, nie sú vždy najsilnejší.
Sú to tí, ktorí dokážu úspešne zmeniť scenár vo svojej hlave.
Niekedy, keď je niečo riskantné, proste poviem:
„To je komplikované.“
Ak chcem povedať, že niečo je nemožné,
poviem: „Stále na tom pracujem.“
Niekedy, keď mám strach, poviem: „To je vzrušujúce.“
Nejde o skrývanie emócií,
ale o ich premenu na niečo, čo vás posúva vpred.
Niektorí ľudia zistili, že pýcha, frustrácia,
ba dokonca hnev sa môžu premeniť na palivo, ktoré potrebujú.
- Toto je zlomový bod lezenia... - Áno.
...lebo tu budeš najviac unavený.
Najťažšie je to vtedy, keď si najviac unavený. Super.
- To je ono! - Áno!
Máš pocit, že vždy, keď dokončíš niečo veľmi náročné,
rastieš emocionálne, duchovne a fyzicky?
Verím, že vždy, keď sa postavíš pred veľkú výzvu,
dokážeš sa jej zhostiť.
Zistíš o sebe niečo,
- čo si doteraz nevedela. - To ťa zmení.
Dodá ti to istotu.
Mení to spôsob, akým žiješ.
Hej, každodenný stres potom asi nepôsobí tak desivo, čo?
- Je to pohľad na vec. „Zvládla som to.“ - Jasné.
Ak sa objaví niečo iné, dokážem to.
Už som to raz dokázala. Je to dobrý pocit.
Väčšina každodenného stresu
nie je otázkou života a smrti. Sú to e-maily
a nedodržané termíny,
no v tej chvíli pôsobia zdrvujúco.
Ale vec sa má takto.
Keď sa vystavujeme výzvam,
časom to funguje trochu ako psychologická vakcína.
Posilňuje nás to, lepšie zvládame
budúce výzvy, a vďaka tomu
si už z maličkostí v každodennom živote nerobíme ťažkú hlavu.
Kľúčom k tomu, aby sme tieto výhody získali všetci,
je nájsť hranicu svojej komfortnej zóny.
Ako sa cítiš?
V tomto bode sa snažím utriediť si všetko,
o čom sme hovorili, čo mám robiť v každej sekcii.
- Presne. - Kde je dosah,
kde je najťažšia časť.
Ak to cítiš, veríš si a je to ono, tak to proste sprav.
Hej. Paráda.
Áno! Uži si to tam hore, dobre?
Pre Chrisa platí, že fyzické schopnosti
sú jedna vec, no psychika druhá.
Ten pocit možného zlyhania, musí to byť niečo zlé?
Nie, môže to byť veľa vecí.
Občas je to niečo ako malý zápal, ktorý človeka rozhýbe.
- Aké to bolo? Dobrá práca. - Dobré.
Čím viac sme v akcii a lezieme,
tým viac to, čo ma znervózňovalo,
je teraz čisto hra a potešenie.
A mne sa to veľmi páči.
Pre mňa sú fyzické výzvy ako lezenie
výzvou improvizovať, byť v prítomnosti
a vrátiť sa k detskej bezstarostnosti.
Pekne! Dobrá práca.
- To bolo dokonalé. Krása. - Ďakujem.
To, čo vlastne hľadáš,
je tá pravá zábava, ktorú tvoje deti zažívajú na motorke.
- Cítil si ju? - Áno, rozhodne.
Lebo keď tam nemáš lano,
- je ľahšie sa sústrediť. - Hej.
Ako deti sme nemysleli
na všetky tie veci, boli sme oveľa prítomnejší
a vidím to aj na svojich deťoch.
Žijú prítomným okamihom.
Občas je to riskantné,
ale väčšinu času sú...
sústredené a ovládajú ich inštinkty.
- Ty si dospelý. - Áno.
Nemôžeš sa zbaviť toho, čo sa deje.
Ale môžeš tie veci ovládať, čo si aj urobil,
a keď už tieto veci ovládaš,
môžeš sa baviť.
Pomaly sa vo mne rodí nový entuziazmus
a uznanie pre lezenie.
Čo je dobre, pretože táto stena priehrady
je asi najťažšia výzva, akú som kedy podstúpil.
Pri takej náročnej úlohe je tréning, pochopiteľne, dôležitý,
ale niekedy v týchto intenzívnych situáciách
dokážu ľudia nájsť niečo navyše, niečo špeciálne,
čo nazývame stav plynulosti.
Jednou z vecí, ktoré sú na stave plynulosti
také príjemné, je to, že sa úplne sústredíte
na to, čo práve robíte.
Plynulosť má veľa podobností s detským stavom mysle.
Sústredíte sa len na úlohu pred sebou.
Vedci sa domnievajú, že počas stavu plynulosti
sa znižuje aktivita prefrontálnych oblastí mozgu zodpovedných za prílišné myslenie.
Zároveň mozog zaplavuje dopamín,
ktorý nám dodáva hlboký pocit motivácie a zvyšuje našu koncentráciu.
Keď sa tieto zmeny dejú súčasne, sme úplne pohltení prítomným okamihom,
podobne ako deti.
A to nám môže pomôcť dosiahnuť maximálny výkon.
Keď som prvýkrát uvidel tú stenu, pomyslel som si, že tu zažije plynulosť.
U mňa plynulosť vzniká práve v takýchto výzvach.
Čas sa naozaj akoby zastaví.
V tej chvíli sa môže stať nekonečne veľa vecí.
Akoby to trvalo večnosť.
Stav plynulosti ma vždy fascinoval.
Zdá sa, že dáva nadľudské schopnosti
extrémnym športovcom, ako je Robbie,
a je to aj aktívna téma vedeckého výskumu.
Si pripravený na systém Zephyr?
- Systém Zephyr? - Systém Zephyr.
Toto nám umožní sledovať, čo sa deje v tebe počas lezenia.
- Paráda. - Nie, prepáč, sem.
Pred lezením mi Abi nasadzuje senzory.
Táto moderná technológia odhalí, či sa dostanem do stavu plynulosti,
keď budem na priehrade.
- Sem, alebo... - Malo by to byť
- tu, áno. - Dobre.
Systém Zephyr dokáže zaznamenať srdcovú frekvenciu,
aj jeho variabilitu.
Uvidíme, či sú obe hodnoty vysoké
alebo obe rastú paralelne.
To je dobrý ukazovateľ toho, či je osoba v stave plynulosti.
No, kamoš, posledné slová. Ty to zvládneš.
Teším sa na to,
lebo čím viac o tom hovoríš, tým viac sa z toho
stáva to, čomu sa chceš vyhnúť,
prílišné premýšľanie,
- neustály tok myšlienok. - Áno.
A teraz sa chcem len ponoriť do zážitku,
byť v stave plynulosti.
Nestresuj sa tým. Proste vypusti myšlienky,
emócie, pocity a buď v pokoji.
- Presne tak. - Do toho, braček.
- Uvidíme sa hore. - Teším sa s tebou.
Ako sa blížim k priehrade, som si veľmi dobre vedomý toho, čo ma čaká.
Mrazivé podmienky.
Dobre.
Strach, ktorý môžem cítiť, ak neovládnem myseľ,
a fyzická náročnosť.
Vidím úchyty a cestu, po ktorej
budem musieť liezť.
A mám pocit, akoby ma pohltila obrovská,
gigantická betónová bytosť.
- Uvidíme sa hore. - Jasné, kamarát.
Neskutočne túžim prestať sám sebe stáť v ceste
a naplno sa ponoriť do zážitku.
Tak, ako to robia deti.
Keď začínam liezť, prídu moji dvaja najlepší kamoši, Zocchi a Aaron,
aby ma trochu povzbudili.
Abi, kam až vyjde?
- Podľa mňa to dá. - Dá to?
Dobre, Zoc?
Dá to. Nemal by som o ňom pochybovať.
Dúfam, že to dá,
ale myslím si, že príde na začiatok uhla.
Pri prvých dvoch alebo troch úchytoch
si hneď hovorím: „Toto je strašne studené,“
a prsty mi začínajú tuhnúť.
Je to ako liezť po ľadových blokoch.
MRÁZ
Musím hľadať úchyty,
do ktorých môžem zaprieť ruky takto.
Cítim sa ako mláďa tuleňa, ktoré sa snaží vyliezť hore.
Doslova si necítim prsty.
Stále si opakujem: „Len pokračuj ďalej.“
Povedali mi, že keď sa dostanem do slnečnej časti steny,
bude to úplne iné,
takže to sa stáva mojím prvým veľkým cieľom.
Sledujem, ako sa Chris pri lezení spolieha hlavne na nohy.
Vyzerá ako gorila lezúca na strom
a ja si len hovorím: „Ide príliš rýchlo.“
Povedal nejakú nadávku.
Nadávky zmierňujú bolesť.
Keby sme mali pokladnicu na nadávky, na konci by som bol milionár.
Funím a lapám po dychu.
Nie som ani zďaleka na vrchole.
Konečne sa dostávam na slnečnú časť steny.
Chris, toto je dobré miesto na prestávku.
- Postav sa na okraj. - Dobre.
Ak chceš, opri sa do postroja.
Vytras ruky, nech sa ti tam vráti krv.
Jasné.
VRCHOL ÚSEKU 2 VÝŠKA: 60 METROV
Si v pohode? Ako sa cítiš?
Dobre.
- Ruky sú vyčerpané. - Dobre, kamoš,
tak potom neoddychuj dlho.
Ak chceš pokračovať, tak choď.
Áno, som na vážkach. Nechcem príliš oddychovať,
ale tiež... Hej, prsty mám...
ako keby ich niekoľkokrát prešiel kamión.
Som teraz vo výške 60 metrov, alebo 200 stôp,
a začínam oveľa náročnejšiu fázu výstupu,
kde musím stúpať pod uhlom.
Idem. Dobre.
Tak znovu vyrážam takmer v šprinte a predpokladám,
že tam dorazím rekordne rýchlo.
A potom som dosiahol asi polovicu.
Pozrel som sa dolu...
a okamžite ma zachvátila vlna hrôzy.
Chce sa vám vracať.
V hlave mi kričí nekontrolovateľný hlas
so zvrátenou predstavivosťou
a stále mám pocit, že sa mi rozopína postroj.
Stále kontrolujem postroj, a v jednom momente
ho začnem doťahovať
a hneď mi napadne: „Čo ak som ho práve povolil?“
Pozriem sa hore na lano a hovorím si: „Čo ak sa pretrhne?“
STRACH
Spomeniem si na všetky tréningy s Bobbym,
mojím dablérom, a viem, že prekonám strach
aj zbytočné premýšľanie, ak sa sústredím.
Krok po kroku, úchyt za úchytom.
Začnem znova liezť a zrazu
sa stane niečo naozaj krásne.
Začínam si všímať, že v momentoch, keď si poviem:
„Toto je nad moje sily...“
sa zhlboka nadýchnem a ide to.
Vystúpil som ďalšie tri metre,
ani neviem ako.
Dochádza k skutočnému spojeniu mysle a emócií.
Deje sa niečo harmonické.
Máte natrénované, ovládate techniku,
a potom už len necháte podvedomie
a svalovú pamäť robiť svoju prácu.
Vtedy nastáva ten stav plynulosti.
Cítim sa plný energie.
Pozriem sa hore, pomyslím si: „Dobre, zvládnem to,“
a potom bum, preruší to...
No tak.
...čistá vyčerpanosť.
VRCHOL ÚSEKU 3 VÝŠKA: 90 METROV
Blížim sa k najťažšiemu úseku, kde stena prechádza do previsu...
a telo mi začína vypovedať službu.
Asi nikdy som sa necítil taký vyčerpaný
a teraz si uvedomujem, že som sa nemal
tak agresívne hnať do cieľa.
ÚNAVA
Asi ma budete musieť vytiahnuť, ruky mám...
Všade mám kŕče.
Teraz prichádzajú pochybnosti.
A je zaujímavé, aký vplyv majú pochybnosti na celé telo.
Dostal som sa do najťažšej časti výstupu.
Už to chcem mať za sebou.
Je na bode zlomu.
Hovorím si: „Zachráňme ho, vytiahnime ho.“
Z tréningu so Steph na Malorke viem,
že existuje spôsob, ako môžeme pretvoriť to, čo cítime,
aby sme sa pohli dopredu,
a ja v tom momente cítim...
slepú zúrivosť.
V tomto bode to už nesmiem vzdať. Tá debata je uzavretá.
Je mi jedno, či si pri tom odtrhnem nechty.
Ak budem musieť, zahryznem sa do tých úchytov. Ja sa tam dostanem.
Tak poďme!
Akoby sa hneval na tú stenu,
akoby nechcel, aby ho porazila.
Na tom, že sa človek nahnevá,
keď nedosiahne svoj cieľ, je niečo zaujímavé a pubertálne.
A je na tom niečo naozaj prospešné.
Hnev v skutočnosti vyvoláva zvýšenú fyzickú silu.
- To je ono. - Už si skoro tam, kamoš.
Poďme.
- Poďme, Hem! - Áno!
Vylez sem!
- Áno! - No tak, kamoš! Áno!
- Dokázal si to! - Áno!
VRCHOL VÝŠKA: 165 METROV
- Poď hore. - To je ono.
Výborne, a teraz znova.
Som zachytený?
Panebože.
Je slabé povedať, že som na Chrisa pyšný.
Som nadšený, že to dokázal.
- Človeče... - Je to inšpirujúce.
Toto bola najťažšia vec v živote.
Bolo to nechutné.
Takmer som sa zrútil na zem, ale okamžite som pocítil radosť
a pocit naplnenia.
To bola tvrdá práca.
A v tom momente je to čistá radosť.
Som ohromená tým, čo práve dokázal.
Boli momenty, keď som si povedal:
„Na tento ďalší úchop sa už nevytiahnem.“
- Jasné. - Potom som sa nadýchol
a zrazu som bol o tri metre ďalej, než som si myslel,
a hovorím si, že čo to?
- Jasné. - Viete?
Ako rýchlo sa to všetko striedalo.
Z údajov o srdcovej frekvencii
jasne vidíme zvýšenie variability srdcovej frekvencie,
ako aj zvýšenú srdcovú frekvenciu, čo zodpovedá stavu plynulosti.
Vidíš tých päť úsekov.
- Vidíš, ako to klesá... - Áno.
Na štyroch oddychových bodoch, ale čo je fakt super, je to,
že hneď, keď si začal tretí úsek,
srdcová frekvencia sa ti zvyšovala.
To zodpovedá skôr stavu plynulosti,
a aspoň ako pozorovateľ
som mala dojem, že si bol v rytme.
A je to sranda, nie je to také, že: „Páni! Asi 20, 30 minút som bol v plynulosti.“
Naozaj sa to strieda.
Vedieš v sebe debatu a o chvíľu
si už vyššie. Je to dosť divoké.
Toto bolo úžasné.
Čím sedavejší život vedieme,
tým viac možností máme, nie sme nútení
toľko sa prekonávať.
To bolo...
Prekračovať vlastné limity a hľadať nové výzvy
je niekedy nepríjemné.
Vôbec som o tebe nepochyboval.
Ale je veľká šanca, že vás to urobí šťastnejšími
a môže to aj viesť k zdravšiemu a dlhšiemu životu.
Život je tu, priamo pred nami, a pozýva nás ponoriť sa
do všetkého, čo nám ponúka v rôznych podobách.
Či už je to hranie šachu, hranie na hudobný nástroj,
hranie sa s deťmi, skákanie, lezenie, surfovanie na 30-metrovej vlne,
musíme žiť s nadšením a oddanosťou...
Si v pohode, zlato?
...a prijať to všetko.
- Rád jazdíš? - Lietať s vetrom v tvári
- je super. - Kedykoľvek skáčem, poviem si:
„Čo bude, to bude.“
Na začiatku som chcel znovu nájsť
toho dobrodružného ducha, ktorého vidíme u detí,
a, neviem, možno to zase prebúdza to dieťa vo mne.
Vrátil som sa na začiatok a teraz sa učím od nich.
Myslím, že o tom to je.
Pretože rast, ktorý prichádza s každou náročnou skúškou,
je to, čo naozaj hľadáme.
Preklad titulkov: Nikoleta Bálintová