Vill du testa mammas motorcykel, med bättre fjädring?
Om hon ramlar av är det mitt fel.
När jag ser mina barn göra galna saker
och ta risker, och de är helt inne i det,
får jag en underbar känsla av stolthet och uppskattning.
Men även avundsjuka. Mest avundsjuka.
Ju äldre jag blivit och ju mer välbekant allt är,
desto mer saknar jag känslan av glädje
och lek från barndomen, och jag längtar efter den.
Jag vill känna det mina barn gör.
Och jag har upptäckt att det finns hälsofördelar med att göra det.
Jag vill lära mig av folk
som aldrig har tappat barnasinnet.
Extrema idrottare.
De friklättrare jag beundrar, de bästa stuntmän jag jobbar med
och mina våghalsiga vänner, som Robbie Maddison.
Ja, Robbie!
Robbie är min och mina barns hjälte.
Han har gjort några av de mest extrema och imponerande stuntsen.
Mer än nån annan i världen,
och han verkar ha så kul samtidigt.
Hur gick stuntet?
- Det var så bra! - Galet!
Jag saknar oräddheten.
När man ser hur barn är, och deras totala nonchalans
kring säkerhet... Men de löser det.
Det byggs upp en motståndskraft.
Det är väldigt befriande. Ju bekvämare vi har det,
desto mindre försätter vi oss själva i utmanande situationer.
Man börjar göra mindre och mindre.
Vad gör du för att återfå det?
Jag är på jakt efter nåt nytt.
- En ny upplevelse. - Det bästa sättet att uppleva
vad våra barn upplever
är att lämna sin bekvämlighetszon
och testa nåt helt nytt.
Men det måste finnas risker.
Jag ska göra nåt intensivt och nytt.
Nåt jag inte har testat tidigare.
Hundra procent.
KAPITEL TRE RISK
I mitt uppdrag att återfå spänningen
mina barn får av att testa sina gränser
måste jag ta mig an nåt som utmanar hjärna och kropp.
Det ska vara nåt nytt och främmande.
Nåt riskabelt nog att tvinga mig
ut ur min bekvämlighetszon.
Efter att ha letat i månader hittade jag en dammvägg.
Den är 200 m hög.
Den ligger i Schweiz och verkar otroligt utmanande.
Jag ska försöka klättra upp för den ensam
mitt i vintern.
Jag har ingen klättrarkropp.
Jag är ingen erfaren klättrare.
Jag älskar inte höjder eller misslyckande.
Så det känns som ett nytt äventyr.
LUZZONE-DAMMEN, SCHWEIZ VÄRLDENS HÖGSTA KLÄTTERVÄGG
Det gäller inte bara utmaningen.
Det finns ny forskning om fördelarna vi får
när vi tar oss an utmaningar som vi vill undvika.
Så jag jobbar med neuroforskaren,
professor Abigail Marsh.
Hur känner du inför klättringen?
Det är mycket som är okänt. Den högsta klippväggen
som jag har klättrat uppför är nog 50 m.
Det kändes väldigt högt. Detta är helt annorlunda.
Och omständigheterna är totalt annorlunda.
Varför vill du göra det?
Jag ser hur mina barn
uppslukas helt av nåt.
Surfing, fiske,
eller att bråka.
De är helt inne i det ögonblicket.
Med åldern är jag mer sällan i situationer
som ger mig den känslan.
Många vuxna som ser barn leka
eller njuta av livet, känner sig avundsjuka
på deras nyfikenhet och glädje
inför att göra nya spännande saker.
Många av oss vill återfå det.
Varför undviker vi sånt när vi blir äldre?
Nya, svåra situationer
kan ses på två olika sätt. Som ett hot.
Ett möjligt misslyckande.
Det är lättare när vi blir äldre.
Men barn ser det
som en ny utmaning.
"Vad kan jag göra?"
Det är en del av
steget från barn till vuxen.
Man blir kapabel till mer
och blir oberoende. Barns hjärnor
- pushar dem till det. - Absolut.
Barn är motiverade till att söka nya risker
då deras hjärnor är mer
känsliga för dopamin, kemikalien som får oss att testa nya,
spännande och riskabla saker.
Se in i ett barns hjärna
och du hittar ett dopaminsystem i turboläge,
vilket leder till nyfikenhet och en vilja att utforska.
Men när vi åldras sänks känsligheten för dopamin med 10% per årtionde.
ÅLDER DOPAMINKÄNSLIGHET
Undantaget verkar vara extrema idrottare
som gillar högriskaktiviteter.
Forskning tyder på att de har ett mer aktivt dopaminsystem
jämfört med andra vuxna.
Det positiva är att vi andra
kan få dopamin genom att ta oss an utmaningar.
Då får vi tillbaka känslan vi hade som barn.
Det ökar vår psykologiska hälsa och välbefinnande.
Större välbefinnande förknippas med minskad risk för kronisk sjukdom,
bättre immunförsvar och längre livslängd.
En studie tyder på att ökat välbefinnande
kan öka livslängden med 10 år.
Tänk om en hemlighet till att leva bättre nu är att bete sig yngre?
Nyckeln till att bete sig yngre är att pusha sina gränser.
Jag underskattade detta.
Glad att det är du och inte jag.
- Jag skulle nog inte klara det. - Jodå.
Abi är inte den enda jag har anlitat.
Då Robbie är en sån stor inspiration
har jag med honom för råd om teknik och säkerhet.
Jag har Percy Bishton, en av världens ledande väggklättrare.
Det här är världens längsta konstgjorda klättervägg.
- Bra. - Det tar mellan
två och fyra timmar för ett par kompetenta klättrare.
På sommaren. Nu är det februari.
Vi är i Alperna, och det är kallt.
- Snö och is. - Ja.
Du måste röra dig konstant.
- Ja. - Det andra
som är unikt är att du klättrar ensam.
- Du ska klättra ensam. - Hur känns det?
Jag är väl medveten om svårigheterna.
Höjden och rädslan kan spela roll.
Utmaningen blir att övervinna rädslan.
- Ja. - Och det faktum
att det är en utmanande miljö.
- Ska vi? - Oj.
Kolla hur lång tid den här att landa.
Varför mår jag illa?
Här kommer den.
Wow.
- Kan jag bära fallskärm? - Nej, gå och ta ett block.
Bomb på ingång.
Det känns märkligt.
Det är många tankar i skallen.
Det känns väldigt obekvämt.
Det är första gången jag känner rädsla.
Oj, explosionen.
Om jag står kvar här och tänker på alla sätt
som det kan gå fel på
kommer jag inte våga.
Jag tänker för mycket. Kom nu.
På ett plan
är klättring med säkerhetsutrustning inte farligt.
Men jag tror inte att det är möjligt
för nån att inte känna sig livrädd i en situation
med en vägg som är så brant.
Men vill vi få hälsofördelarna med att göra nåt nytt och svårt
kan vi inte låta ångest och rädsla stå i vägen.
Så jag har anlitat min trogna stuntman och vän Bobby Hanton.
FEM MÅNADER TIDIGARE
Skrytmåns.
Bobby är ex-gymnast, ex-dykare
och en av världens bästa stuntmän.
Han har lärt mig hur man gör galna stunts i filmer,
men riktigt sjuka grejer...
Då får Bobby ta över.
När han ställs inför ett galet stunt
blir Bobby som ett barn.
Snyggt, Bobby!
Nå? Jag har mask, snorkel,
simfötter och flytringar.
- Du behöver inget av det. - Inte?
Dagens mål är bergsklättring
och exponering för höjder.
Först för Bobby mig till det högsta hopptornet på 10 meter
för att se hur jag reagerar.
Jag har inte höjdskräck, men jag gillar dem inte heller.
Men som liten
voltade jag från såna där.
I vuxna hjärnor
finns det en del som heter prefrontala cortex.
Den delen av hjärnan
oroar sig för konsekvenser.
Men barns hjärnor är ganska annorlunda.
De söker efter spänning
mer än vuxna, då deras prefrontala cortex
inte har utvecklats.
Kom igen. Bra.
Men vuxna kan också lära sig
att kontrollera aktiviteten i det området
för att återfå lite av det roliga som barn har.
- Är allt bra? - Ja, Bobby.
Tajt och fint nu.
Såg bra ut. Inget plask.
Så jag måste jobba upp mig till tornet högst upp.
Det är långt ifrån det galnaste stuntet som finns.
Vi har byggt upp det från varje höjd nu.
Upprepningen finns där. Du vet vad du gör.
Håll armar och ben tajta.
Känns konstigt.
Jag tänker för mycket.
Jag tänker på allt hemskt som kan hända.
Men det är inte ens farligt.
Det enda sättet är att uppleva situationen
och lära sig att man klarar det,
att det gick bra.
Det är nåt man tar med sig
nästa gång man är i en liknande situation.
När jag väl gjort det är det okej.
Jag får en kick av det.
Men det är en stor skillnad på ett hopptorn
och en vägg på nästan 200 m.
Ser okej ut härifrån.
Lägg av.
Om du bara kan dela upp det,
ser du fem delar.
- Den är större än det ser ut. - Den ser stor ut.
Jag börjar analysera utmaningen och försöker
förstå om det ens är möjligt på nåt sätt.
Här ser du.
Försök se metallgallret.
Så är det överst på varje del.
Så när du kommer dit
kan du stå där.
Du kan andas ut.
Fokusera och börja med nästa.
Försök slappna av i armarna.
Dem kommer du behöva.
Okej.
De första två gör att du kommer in i klättringen.
När solen närmar sig väggen
blir det varmare.
Det är kallt där nere.
Så fästena är väldigt kalla.
Det är otroligt kallt.
Jag tittar på dammen och börjar skaka.
Hur ska jag klara två timmar där?
Botten är uppvärmning.
Mitten handlar om att tänka.
Det blir ganska ensamt.
I mitten är du 80 m från marken.
- Ja. - Utan nåt runt dig.
Det är en skrämmande miljö.
Jag tänker på om höjdskräcken och adrenalinet...
RÄDSLAN
...spelar en roll. Sinnena överbelastas.
Och de sista 80 m
lutar det utåt.
Det är den svåraste delen.
Det är då du ser himlen.
Alla står där uppe.
Det blir svårare då med.
Ja, för dammen böjer sig utåt.
Då måste du röra på dig,
och göra det snabbt.
Det är inte nåt
som de flesta gör.
Jag oroar mig för fysisk utmattning.
UTMATTNING
Jag vet hur hårt det tär på fingrar och armar.
När han väl kommer till mitten
blir det nästan tvärtom.
Ingen gör så här.
Och ingen gör det så här års.
Jag respekterar dig.
Sånt här handlar inte om att bevisa
att vi kan göra nåt svårt.
Det handlar om att hitta nåt vi tappar som äldre.
En barnslig känsla av att allt är möjligt.
MALLORCA, SPANIEN TIO VECKOR TIDIGARE
För att komma närmare den andan
har jag tränat med en av de bästa
extrematleterna i världen.
Steph Davis är en legendarisk klättrare, basejumper och wingsuitflygare.
Hon tar sig inte bara an det omöjliga,
hon letar efter det.
Detta är Cala Sa Nau.
Det är en perfekt plats för att soloklättring ovanför vatten.
Vad är det?
Man har inget rep, så man soloklättrar.
Om du faller hamnar du inte på marken och dör.
- Utan i vattnet. - Exakt.
Det blir läskigt och intensivt. Det finns risker.
Men man kan träna. Man kan ha kul.
När jag började klättra skedde en stor förändring.
Jag gick på college.
Jag tog en masters, men sen kom jag till en punkt
där jag avslutade den akademiska karriären.
Så jag flyttade in i min bil och klättrade på heltid.
Jag drogs till spänningen.
Hela världen är en lekplats, och jag har aldrig slutat leka.
Jag tänker på ett sätt
som verkar annorlunda jämfört med många.
Det annorlunda med extrematleter
är att de likt barn
har hög dopaminaktivitet. De känner verkligen av
belöningen från risktagande
och motiveras att göra saker
trots riskerna,
inte för att de inte vet riskerna.
Den goda nyheten är att det sättet att se på saker
är nåt vi alla kan utnyttja.
Planen är att först lära Chris vägen
med rep.
Det är en möjlighet för honom
att se vägen som han ska klättra.
Sen tar vi bort utrustningen.
Det ska hjälpa honom klättra
med samma frihet och flexibilitet som barn.
Det som förstör för de flesta är inte teknik.
Det är ovädret i deras huvud.
Vi är här
för att du ska uppleva inledningen.
Det du måste göra
är att klättra från båten till klippan.
Okej, hit.
Om du kollar på ditt rep nu.
- Här? - Det är ett stort hål.
Där.
Du kan snart släppa taget.
Bara några få steg.
- Det är halt. - Väldigt halt.
- Intensivt, va? - Ja.
Klättring utmanar känslor likväl som kropp.
De som når toppen är inte alltid de starkaste.
De kan byta manus i huvudet.
När nåt är farligt kan jag säga:
"Det är komplicerat."
Om nåt känns omöjligt
säger jag att jag jobbar på det.
Blir jag rädd tänker jag att det är spännande.
Det handlar inte om att dölja känslorna.
Utan om att förvandla dem till nåt som för en framåt.
Vissa känner att stolthet, frustration
och ilska kan bli bränslet som de behöver.
Det här är det jobbigaste.
Här är du som tröttast.
Det jobbigaste kommer när man är som mest trött. Härligt.
Ja!
Känner du att när du lyckas med nåt svårt
växer du emotionellt, andligt och fysiskt?
När man tar sig an en stor utmaning
så växer man.
Man lär sig nåt om sig själv
- som man inte visste. - Man förändras.
Man får självförtroende.
Det förändrar hur man ser på livet.
Ja, det vardagliga blir inte lika jobbigt, va?
Det är perspektivet. "Jag lyckades".
Då klarar man av annat också.
Jag har gjort det förut. Det känns bra.
Våra dagliga utmaningar
är inte livshotande. De handlar om mejl
och missade deadlines.
Men de kan kännas överväldigande.
Men så här är det.
När vi antar utmaningar
flera gånger blir det som ett psykologiskt vaccin.
Man blir mer motståndskraftig och kapabel
att klara framtida utmaningar.
Så man stressas inte av småsaker i vardagen.
Nyckeln till att låsa upp fördelarna
tycks vara att hitta gränsen för bekvämlighetszonen.
Hur känns det?
Jag försöker bara tänka på
allt vi har diskuterat, och de olika delarna.
- Exakt. - Var jag kan få grepp.
Var den svåraste delen är.
Om det känns rätt ska du bara göra det.
Japp.
Ha det så kul där uppe.
För Chris är det fysiska
en viss del, och sen har vi det psykologiska.
Känslan av potentiellt misslyckande, är det bara negativt?
Nej, det kan vara olika saker.
Ibland är det som en eld som pushar en.
Snyggt jobbat.
Ju mer jag klättrar
och gör sånt jag var nervös för,
desto mer blir det lekfullt och kul.
Jag älskar det.
Fysiska utmaningar som klättring
låter en improvisera och vara delaktig
som när man var barn.
Snyggt!
- Perfekt. - Tack.
Det du är ute efter
är att ha lika kul som dina barn.
- Kände du så? - Absolut.
När man väl inte har repen
är det lättare att fokusera.
Som barn tänker vi inte på
allt sånt. Vi är mer i nuet.
Jag ser det på mina barn.
De bara gör saker.
Ibland är det farligt.
Men oftast klarar de det,
och deras instinkter har kontrollen.
Du är vuxen.
Man kan inte slippa allt sånt.
Men man kan hantera det, som du.
När allt sånt hanteras
kan man ha kul.
Jag börjar få en annan typ av entusiasm
och uppskattning för klättrandet.
Det är bra, för den här jäkla dammväggen
kan vara min största utmaning någonsin.
Med en sån här stor utmaning är träning givetvis viktigt.
Men ibland i intensiva situationer
kan folk få nåt extra och speciellt
som kallas för "flow".
En av delarna som är så njutbara
med flow är att man fokuserar
totalt på det man gör.
Flow påminner mycket om hur barn tänker.
Man är helt fokuserad på vad man gör.
Forskare tror att under flow
så minskar aktiviteten i delar av hjärnan som tänker för mycket.
Samtidigt fylls hjärnan av dopamin.
Det ger oss en känsla av driv och ökar vårt fokus.
När det sker blir vi helt uppslukade av ögonblicket,
precis som barn.
Det kan låta oss låsa upp vår topprestanda.
När jag först såg den jäkla dammväggen tänkte jag att "Nu får han flow".
Flow kommer från utmanande situationer.
Tiden börjar stå stilla.
Vad som helst kan hända då.
Det verkar vara i en evighet.
Flow har alltid intresserat mig.
Det verkar ge övermänskliga förmågor
till extrematleter som Robbie,
och det forskas mycket om det.
Redo för Zephyr-systemet?
Zephyr-systemet?
Det låter oss spionera på din insida under klättringen.
Coolt.
Innan klättringen riggar Abi mig med sensorer.
Den avancerade teknologin kan avslöja om jag får flow
uppe på dammen.
- Där, eller...? - Den ska vara
där, ungefär.
Zephyr-systemet mäter både puls
och förändringar i pulsen.
Vi kan se att de båda är höga
eller ökar parallellt.
Det tyder på att en person har flow.
Det är dags för de sista orden. Du klarar det.
Jag är peppad nu.
Ju mer man diskuterar det
desto mer blir det negativt,
med övertänkande och distraktioner i sinnet.
- Tankar på tankar. - Ja.
Nu vill jag bara få upplevelsen
och komma in i flow:et.
Stressa inte. Släpp tankarna
och känslorna. Känn lugnet.
- Sant. - Kör hårt.
- Ses där uppe. - Jag är glad för din skull.
När jag närmar mig dammen blir jag medveten om utmaningen.
Iskylan.
Okej.
Rädslan jag känner om jag inte styr tankarna.
Och de fysiska kraven.
Jag ser vägen uppför
som jag ska klättra.
Det är som att sväljas av den stora,
gigantiska betong...varelsen.
- Ses där uppe. - Ses där uppe.
Jag vill verkligen sluta analysera
och bara uppleva.
På samma sätt som barn.
När jag börjar klättra kommer mina vänner Zocchi och Aaron
för att ge mig moraliskt stöd.
Hur långt tror du?
- Han klarar det. - Tror du?
Zoc?
Han klarar det. Jag borde inte tvivla.
Jag hoppas att han lyckas,
men han lär nå början av vinkeln.
De första två-tre fästena
känns helt iskalla.
Mina fingrar blir stela.
Som att klättra uppför isblock.
KYLAN
Jag måste hitta fästen
där jag kan hålla så här.
Jag känner mig som en säl som försöker krypa.
Jag har ingen känsla i fingrarna.
Jag säger till mig själv att det bara är att fortsätta.
Jag har fått höra att när jag kommer till solen
blir det helt annorlunda.
Så det är mitt första mål.
Jag ser Chris ta stora kliv med benen.
Det ser ut som en gorilla i ett träd.
Han gör det för snabbt.
Där svor han.
Det minskar smärtan.
Om vi hade en svordomsburk vore jag miljonär.
Jag kämpar på.
Jag är inte ens i närheten av toppen.
Till slut når jag den soliga delen.
En bra plats att vila på.
Stå på fästet.
Sätt dig om du vill.
Skaka armarna och få tillbaka blodet.
Ja.
HÖJD: 60 M
Är du okej?
Ja.
Armarna är igång.
Vila inte för länge.
Börja igen om du vill.
Å ena sidan vill jag inte vila för länge.
Men jag är också... Mina fingrar är...
De känns som de har blivit överkörda av en lastbil.
Jag är nu 60 m upp.
Jag inleder en svårare del av klättringen.
Jag måste klättra i en vinkel.
Okej.
Så jag sprintar upp igen och tänker
att jag kommer slå rekord.
Sen kommer jag halvvägs.
Jag tittar ner.
Jag får genast en känsla av skräck.
Man vill kräkas.
Det finns en röst man inte kan kontrollera
som har en sjuk fantasi.
Jag hör hur min sele lossnar.
Jag kollar den hela tiden.
Jag drar åt den
och tänker: "Tänk om jag råkade lossa den nu?"
Jag ser på repet och tänker: "Tänk om det slits av?"
RÄDSLAN
Jag tänker på träningen med Bobby,
min stuntman. Jag vet att jag kan övervinna rädslan
om jag bara fokuserar.
Ett steg i taget, ett fäste i taget.
Jag börjar klättra igen. Och sen plötsligt
sker nåt riktigt härligt.
Jag börjar lägga märke till
att när det känns som jag inte klarar det,
tar jag ett djupt andetag och kommer tillbaka.
Jag har kommit tre meter till utan att
vara medveten om det.
Det sker en integrering av tankar och känslor.
Det är en harmoni.
Man kan förberedelserna, tekniken,
sen handlar det om att låta det undermedvetna
och muskelminnet ta över.
Det är då man får flow.
Jag känner mig upprymd.
Jag tittar upp och tänker att jag klarar det.
Men sen pang, så avbryts det av...
Kom igen.
...ren utmattning.
HÖJD: 90 M
Jag närmar mig punkten där väggen börjar bukta utåt.
Min kropp börjar svika mig.
Jag har aldrig känt mig så utmattad.
Jag inser nu att jag inte borde ha
sprintat så snabbt.
TRÖTTHETEN
Ni måste dra upp mig. Armarna...
Kramp överallt.
Nu kommer tvivlet.
Det är intressant vad tvivel gör med hela kroppen.
Jag har kommit till den svåraste punkten.
Jag vill att det ska vara avklarat.
Han har nått brytpunkten.
Jag tänker att vi ska dra upp honom.
Jag vet från träningen med Steph på Mallorca
att vi kan tänka annorlunda
för att driva oss själva framåt.
Det jag finner i det ögonblicket
är ren ilska.
Man kan inte ge upp. Slut på diskussionen.
Jag bryr mig inte om jag sliter av naglarna.
Jag biter i fästena om det krävs.
Kom igen!
Han verkar arg.
Den får inte slå honom.
Det är nåt intressant och barnsligt
att bli riktigt arg när man inte når målet.
Och det ger en nåt.
Ilska ger en extra fysisk styrka.
- Så där. - Snart framme.
Nu kör vi.
- Kom igen, Hem! - Ja!
Upp med dig!
- Ja! - Kom igen!
- Du har gjort det! - Ja!
TOPPEN HÖJD: 160 M
- Kom upp. - Så där.
Snyggt jobbat.
Är jag fastkrokad?
Herregud!
Jag är otroligt stolt över Chris.
Jag är så glad att han gjorde det.
- Jäklar. - Så inspirerande.
Det svåraste jag gjort.
Riktigt äckligt.
Jag kollapsade, men kände direkt glädjen
och känslan av att ha lyckats.
Vilken bedrift.
Det är ren glädje.
Jag är så imponerad av vad han gjorde.
Vissa stunder kände jag
att jag inte orkade med nästa fäste.
- Ja. - Sen tog jag ett andetag.
Plötsligt var jag tre meter högre upp.
"Vad hände nu?"
Liksom?
Det gick så snabbt fram och tillbaka.
Om vi ser på datan från hjärtat
såg vi en ökning i varians
och puls, vilket tyder på flow.
Man ser de fem punkterna.
Man ser hur det går ner
vid de fyra vilopunkterna. Men det coola är att efter
den tredje delen
så går din varians upp.
Det tyder på flow.
Och som observatör
verkade du få en rytm då.
Det är inte som att man är i flow i 30 minuter.
Det kommer och går.
Det är en diskussion, och plötsligt
har man tagit sig längre upp. Det är galet.
Fantastiskt.
Ju mer stillasittande vi blir
och ju fler val vi har... Vi tvingas inte längre
utmana oss själva.
Det var...
Att pusha sina gränser och söka utmaningar
kan ibland kännas obekvämt.
Jag tvivlade aldrig.
Men det finns en stor chans att det gör dig lyckligare
och kan leda till ett friskare och längre liv.
Livet finns framför oss och välkomnar oss att dyka in
och uppleva allt som erbjuds.
Det kan vara att spela schack, spela ett musikinstrument,
leka med barnen, base jumping, bergsklättring eller surfing.
Vi måste leva passionerat.
Är du okej?
Och omfamna allt.
- Älskar du att köra? - I luften med vinden i ansiktet
- känns det så härligt. - När jag hoppar
kan vad som helst hända.
När jag inledde det här vill jag återfå
det våghalsiga som vi ser hos barn.
Det kanske tar fram barnet i mig igen.
Cirkeln är sluten, och nu lär jag mig av dem.
Det är vad allt handlar om.
För det är utvecklingen som sker efter utmaningar
som vi är ute efter.