Stres. Rozhodně mi ovlivňuje spánek.
Trvá to už pár let.
Poslední dobou to není tak hrozné. I když vlastně ne, je to hrozné.
Usnu v pohodě a pak ve 2:30 ráno…
výbuch adrenalinu.
Mozek si začne procházet seznam věcí:
„Vadí mi tohle? A tohle? Á, tohle, fajn,
„pojď přemýšlet o tomhle.“
-Už začínáš být nervózní? -Trochu se mi zvedá žaludek.
Někdy ani nevím proč.
Chtěl bych stres umět zvládat líp.
Teď už je to mnohem reálnější, že?
Nejen proto, že je na prd…
Tak jo.
…ale taky proto, že by mě mohl zabít.
Ale jak se ukázalo, jedna z nejlepších možností,
jak se ochránit před zničujícím stresem,
je postavit se mu čelem.
Tak jdeme na to.
TĚLO NEZNÁ HRANIC S CHRISEM HEMSWORTHEM
O TŘI DNY DŘÍVE SYDNEY, AUSTRÁLIE
Takže, jaké věci tě stresují?
Asi takové ty běžné věci. A různé věci v různých situacích.
Jako třeba?
-Pardon. -Ježišmarja.
Znervózňuje mě tohle… auto.
Stres je často velkou součástí mého života.
A proto jsem tady s doktorkou Modupe Akinolaovou,
renomovanou sociální psycholožkou s průlomovým přístupem ke stresu.
Určitě jsi měl v poslední době něco stresujícího.
-Co bylo nejvíc… -Mám tři děti,
to docela stačí.
Ano, to ano.
-Snažíš se zorganizovat tři děti… -Jo.
-…aby byly šťastné, zdravé. -Jasně.
Navíc k tomu pracuju
-a trénuju. -Jasně.
A pak o víkendu už toho mám plný kecky a děcka divočí.
Jsme v restauraci, lidi koukají, dost možná i fotí.
Jsem dost vznětlivý,
-ale snažím se… -Jo.
…se nerozčílit.
Cítím, jak mi stoupá tlak, nemůžu popadnout dech a tak.
Pro Chrise je důležité, aby udělal změnu.
Stres není jen špatný pocit.
MODUPE AKINOLAOVÁ SOCIÁLNÍ PSYCHOLOŽKA
Může to být zabiják
přispívající k nemocem jako rakovina či cukrovka nebo srdeční choroby.
Kromě jiného tě naučím,
jak změnit způsob uvažování, abys překonal stres, který cítíš.
-Jasně. -Říkám tomu rande se stresem.
Musíš si dát rande se stresem.
Se svým stresem mám
-velmi pevný vztah. -Jasně.
My z toho musíme udělat zdravější vztah.
Zatím je trochu dysfunkční.
Všichni jsme schopní svůj stres ovládnout.
Ale abychom to dokázali, musíme mu čelit přímo.
Takže naučím Chrise nástroje a techniky,
které mu pomůžou postavit se nevyhnutelnému stresu.
Může to znít šíleně, ale kvůli tomu
budu po Chrisovi chtít, aby se vystavil neuvěřitelně stresové situaci.
Tak jo. Za tři dny přejdeš tamtu lávku.
Ta věž je vysoká 900 stop, to je 275 metrů.
Počkej.
Jo, je vysoká.
Vypadáš trochu nervózně už teď.
Jsem nervózní. Hodně.
Co tě znervózňuje?
-Protože součástí… -Svou roli v tom hraje smrt.
-Má v tom roli smrt? -Jo. Nemám rád výšky.
Tohle není o tom výkonu jako takovém,
je to o tom, jak tě připravit, abys zvládl a vnímal
emoce, které právě teď cítíš.
Je to jako…
naučit tvou mysl zvládnout a přijmout stres,
-aby tě později stres nezabil. -Jasně.
A až to dokončíme, budeš připravený.
Jsem zároveň zvědavý, nadšený a strachy…
Vím, co si teď říkáte.
Proč to sakra dělám?
Pravda je, že většinu času se cítím docela mladý.
Ale čas běží.
Věci, které zkracují život…
…už ve mně pracují.
Dobrá zpráva je, že s tím můžu něco dělat.
Takže v průběhu příštího roku
se postavím šesti neobyčejným výzvám.
-Pojď! -Až na hranice svých možností.
Abych zjistil, jak můžeme všichni odhalit
tajemství zdravějšího a delšího života.
DÍL PRVNÍ ODOLNOST PROTI STRESU
-Támhle je! -Jo!
-Tam je, kamaráde. -Ta vysoká hubená věc.
A na té vysoké hubené věci se odehraje vycházka zkázy.
Ani odsud nevypadá o moc menší.
Do téhle šílené výzvy mi zbývají tři dny
a já doufám, že mí dobří kamarádi
Aaron Grist a Luke Zocchi mě trochu morálně podpoří.
-Z toho pohledu je mi zle. -Vidím tu lávku,
-už tam nahoře je. -Vypadá, že se nějak kýve.
Vypadá dost vachrlatě.
-Je to obrovský. -Užij si to, kamaráde.
Snad se utiší vítr, ale většinou
to během dne fouká víc…
Vlastně nevím, proč jsem je s sebou bral.
Zvlášť, když mám dnes v plánu
první lekci boje se stresem s Modupe.
MEZINÁRODNÍ KONGRESOVÉ CENTRUM SYDNEY, AUSTRÁLIE
Fajn, takže potřebuju, aby sis sundal tričko.
-Teda! -Jo.
A já ti pak obleču tohle tričko,
protože díky němu změřím tvoje fyziologické reakce.
To vypadá jako šaty. Minisukně. Co to je?
-Ne, je to nátělník… -Dobře.
…nosí je astronauti z NASA.
-Fakt? -Takže tričko dolů!
Kluci, pomozte mi.
-Fajn. -Tak jo.
Určitě si dal pár kliků.
Rozhodně zatíná svaly.
Nic nezatínám!
Musí to být těsné, abychom měli signál.
Sedí to dobře?
-Uvolněný postoj. -Ty se ale předvádíš.
Taky potřebuju, aby sis dal tohle na hlavu.
-Dobře. -Tahle část
by měla být někde tady.
To ti bude měřit krevní tlak.
Přípravu na přechod lávky
chci začít tím, že si Chris prožije stresovou situaci
navrženou tak, aby mu pomohla lépe pochopit,
jak jeho mysl ovlivňuje jeho tělo.
-Tady vidíš svůj krevní tlak… -Aha.
…svou frekvenci dechu, tady je tepová frekvence.
TEPOVÁ FREKVENCE 65
-Rozumím. -Teď máš
65 úderů za minutu.
To budeme brát jako výchozí bod
a všechno ostatní s tím budeme porovnávat.
Zkontrolovala jsem Chrisovu tepovou reakci v klidu
a uvidím, jak se změní,
když bude dělat něco stresujícího.
-Vidím tuhle ruku. -Jo.
Chci, aby si zažil
chůzi po lávce ve virtuální realitě.
Teď chci, abys prostě přešel po tom prkně.
A vyrážíš.
Ty jo! Tak zatím!
-Nahoru je dlouhá cesta, co? -Jo.
Zážitek z virtuální reality je úžasný.
Ty jo.
Jedna část mého mozku si plně uvědomuje, že to není skutečné.
Ale druhá křičí: „To je šílený! Co to děláme?“
„Umřeme tady!“ Cítím to v žaludku.
Stejná nervozita, jako bych opravdu stál někde na střeše.
Tep měl na 65 a teď rozhodně stoupá.
Dechová frekvence se zvyšuje, předtím byla okolo 12.
Je tam strach.
Teď je to hodně vratký!
TEPOVÁ FREKVENCE 86
To je… To nedám!
I když Chrisovi nehrozí skutečné nebezpečí,
jeho mozek vnímá hrozbu, nabíhá mu stres.
Je to klasická reakce „bojuj, nebo uteč“.
Když mozek vycítí něco stresujícího, je to, jako by se zapnul spínač.
Nervy přepnou celé tělo na nejvyšší rychlost…
KORTIZOL A ADRENALIN
…vpustí do krevního oběhu záplavu hormonů.
Můj dech se zrychlí, moje srdce tepe jako o závod, jsem napjatý.
Při nebezpečí by mi tento příval energie pomohl bojovat nebo utéct.
BOJUJ, NEBO UTEČ
Když nebezpečí pomine, stresový obvod se vypne. Hotovo.
Ale když stres trvá,
jeden z těchto hormonů, kortizol, dál proudí do těla…
KORTIZOL
…a stresový obvod se nemůže úplně vypnout.
Časem se to může zadřít, což by vedlo k vysokému krevnímu tlaku,
špatnému imunitnímu systému a zvýšenému krevnímu cukru.
To všechno zvyšuje riziko smrtelných chorob.
Fakt zvláštní.
Jak se mi zvýšil tep?
Bylo vážně zajímavé, jak…
když jsi jel nahoru, tak se zvýšil, aby ti dodal energii
a připravil tě na to, cos potřeboval.
Problém je, že pokud budeš mít takto vysoký tep
celý den, tak už to přestává
být tak zdravé a funkční.
Protože by to znamenalo, že tvoje tělo nevypíná
a neodpočívá tak, jak by potřebovalo.
Já spíš myslel na to, jaký to bude peklo, až to půjdu ve skutečnosti.
A právě na tom budeme pracovat!
Jasně. Zocu, musíš si to zkusit!
Můj kamarád Zoc vážně nemá rád výšky…
-Tak pojď. -Ach bože.
…takže tohle je příležitost dostat jeho „bojuj, nebo uteč“ na maximum.
No ty…
A kruci.
Ne. Ne.
-Pojď. No tak. Pojď. -Ty jo. Já se úplně třesu.
Koukej na jeho nohy.
-Já nemůžu. -Pojď.
-No tak, Zocu.
-Pojď, pojď. -No tak!
Já nemůžu.
Pojď. Jen tři, čtyři kroky. Pojď.
-Hezky. -Jen pojď.
-No tak, Zoochie. -No tak, Zocu.
-Mluv si pro sebe, pomáhá to. -To dám, to dám.
Úplně se tř…
To je tak skutečný! Měl jsem úplně pocit, že padám.
-Nechápete, jak skutečný to je. -Co blázníš?
-Ty jo… -Dobře, nejsem na tom tak špatně jako Zoc,
ale upřímně, z výšek nejsem nijak nadšený
a kvůli té virtuální realitě teď mám z té vycházky po lávce
ještě trochu větší strach.
Ale jestli mi Modupin trénink pomůže zvládat moji stresovou reakci
a snížit riziko nemocí, tak jdu do toho.
DVA DNY DO PŘECHODU LÁVKY
Chci Chrisovi ukázat, že může snížit ohrožení svého zdraví,
pokud zmírní svou reakci na stres tím, že převezme kontrolu nad svou myslí a tělem.
Tak, že i když bude kráčet po té lávce, může to udělat v klidu.
PLAVECKÝ BAZÉN OLYMPIJSKÝ PARK SYDNEY
Aby se v příštích dvou dnech na tuto výzvu připravil,
čeká ho spolupráce s lidmi, kteří se setkávají s extrémním stresem
pravidelně.
Jasně.
Představím tě dvěma příslušníkům speciálních jednotek.
-Harry a Justin. -Těší mě, Chrisi.
-Mě taky. -Zdravím.
Chrisi, vítej na našem tréninku odolnosti.
-Díky. -Zapojíš se
do nácviku toho, jak se neutopit.
I to je součást práce speciálních jednotek.
Cvičení je navržené tak, aby tě zahltilo stresem.
Ale dám ti pár tipů,
-jak to zvládnout. -Jasně.
Cílem té aktivity je vybudovat psychickou odolnost
mužů a žen v naší jednotce.
V průběhu akce budeš mít neustále svázané ruce i nohy.
Myslím, že mě stresují situace,
na které se nemůžu připravit.
Teď mi hlavou běží spousta blbostí.
Třeba začínám přemýšlet nad tím, co když se fakt utopím?
Pokud budeš mít pod vodou pocit na omdlení,
tak se jen vrať na hladinu a my tě zachráníme.
Pokud nesplníš naše pokyny,
pokud omdlíš nebo se utopíš, neprošel jsi.
-Tak jo, připravený? -Jo.
Tak jdeme na první úkol. Běž!
Úkolem je dvacetkrát se odrazit ode dna,
což mi dává jen zlomek sekundy na nadechnutí.
Do rytmu! Dýchání! Rytmus!
Samozřejmě vím, že mám dost kyslíku,
a vím, že mě nenechají se utopit.
Ale cítím, jak mi buší srdce. Stres narůstá.
Kotouly pod vodou, jak budeš moct.
Cítím, jak mě začínají pálit plíce.
Dobře, nesplněno. Odplav dvě kola.
Je to drsné a čím dál těžší.
To už jsou dvě nesplnění.
Jak je na tom?
-Jde ke dnu. -Jasně.
Tak jo, splývání!
Nemůžu ani dostat hlavu nad vodu, abych se nadechnul.
To už přichází panika.
No, Chris nebyl úplně úspěšný případ, kromě…
vlastně ničeho, nepovedlo se ti nic.
Jak je?
Bylo to těžký a potřeboval jsem techniku,
myslím a taky…
nedostat se do situace,
-kdy začnu panikařit. -Jo.
Jen málo z nás bude dělat nácvik toho, jak se neutopit.
Ale všichni občas na něco nestačíme.
Zažíváme situace, na které nejsme připravení
a říkáme si: „Na to nemám, to nezvládnu.“
Jedna z možností je mluvit pozitivně sám k sobě.
Jde o to změnit způsob myšlení, když věci vidíš negativně.
Jasně.
Můžu to zvládnout s pozitivnějším přístupem?
Jak to můžu udělat jinak? Co z téhle zkušenosti získám?
Díky téhle pozitivní samomluvě si Chris uvědomí, že systém „bojuj, nebo uteč“
není jen reakce na vnější svět.
Můžou ho taky ovlivnit naše vlastní myšlenky a pocity.
ODOLNOST VŮČI STRESU
Když jsem pod tlakem a myslím si, že něco nezvládnu…
můj mozek zmáčkne tlačítko paniky…
přeřadí systém „bojuj, nebo uteč“ na vyšší rychlost
a připraví se na nejhorší.
V očekávání zranění se tepny a žíly stáhnou
a pošlou krev směrem do středu těla.
Je tak menší pravděpodobnost, že vykrvácím.
Ale s menším množstvím krve ve svalech a v mozku
začne moje psychická i fyzická síla ochabovat.
Ale pouhým pozitivním myšlením
můžu tuhle fyzickou reakci přepnout.
Moje cévy se opět otevřou, takže budu mít dost síly dotáhnout věci do konce.
Jsem pořád napjatý, ale stres už nepracuje proti mně.
Chrisi, půjdeme zase do bazénu a znovu zhodnotíme tvoje splývání.
Tak běž.
To se mu nebude líbit.
Ve vodě zase cítím, jak mě přemáhá ten stejná tíseň.
Ale potom udělám to, co mi řekla Modupe.
Zapudím všechny negativní myšlenky a jen si říkám:
„Tohle zvládnu, mám dost kyslíku. Neutopím se.“
Pojď, pojď.
A tentokrát cítím klid.
Soustředím se na rytmus a vím, že to můžu zvládnout.
-Tohle je lepší. -Jo.
Může si chytit pěkný rytmus.
Jo, dobrý rytmus.
Důležité je, že je uvolněný,
-promýšlí to. -Jo.
Používá techniky, které jsi mu poradila.
Jasně.
Poslední aktivita, kterou uděláme, je vylovení brýlí.
Tak pojď, hafane. Hledej.
Ve vodě se cítím rozhodnější, jistější, silnější.
Jako by mi už stres nebránil.
Jo. Pojď.
-Skvěle! -Dones to sem.
Dobře, otoč se zády ke zdi.
Jo, takhle. Můžeme? Raz, dva, tři.
Dobře!
Tak jo, jak ses cítil?
Bylo to… trošku intenzivnější.
Jo. To druhé splývání ti šlo mnohem líp.
-To je ta pozitivní samomluva. -Jo.
Dál se můžeš naučit, jak zapojit
některé z těchto psychologických technik do běžného života.
Třeba i u scénáře nebo natáčení.
Jaké negativní věci tě napadají?
Třeba že nejsem připravený,
že pořádně neznám scénář.
Čekáš někdy jen to nejhorší?
-Bývalo to hrozný. -Jasně.
Bývalo to ochromující. Nemohl jsem mluvit,
říkal jsem si: „Jestli tohle podělám, film se nebude prodávat, bude to
-„propadák.“ -Jasně.
-Tyhle věci. -Chceš to mít dokonalé,
ale to není nikdy.
Nic nefunguje dokonale, tak to převeď na pozitivní samomluvu.
Řekni si: „Tohle dělám pořád. Můžu začít znova.“
Jo, jasně.
Dneska jsem pracoval v bazénu s vojáky.
Spousta plavání, bylo to neuvěřitelně vyčerpávající a náročné,
hlavně na plíce.
Je moc zajímavé vystavovat se stresovým situacím
a zabydlovat se v prostředí, kde se cítím nesvůj.
O tom to je.
Snad se mi to podaří začlenit do mého běžného života.
Je to o úhlu pohledu,
to si z téhle zkušenosti odnáším.
Náš systém „bojuj, nebo uteč“ dost často neustále kolísá
kvůli věcem, které prostě nejsou důležité.
Bolí mě oči z té spousty chlóru.
Ale to je teď můj nejmenší problém, že jo?
Chystám se překročit okraj střechy mrakodrapu.
Výzva přechodu visuté lávky Chrise opravdu děsí.
Ale chci, aby si uvědomil, že tyto techniky
nepomáhají jen snížit riziko, že stres poškodí jeho zdraví.
Pomáhají nám taky podat nejlepší výkon, když jsme pod velkým tlakem.
Po nehodě v roce 2013
Faith Dickeyová zcela změnila svůj náhled na stres.
Jela jsem na svátky domů za rodinou
a moje auto najelo na náledí. V té chvíli jsem si asi uvědomila,
že jsem úplně srovnaná se svou případnou smrtí.
Po té nehodě jsem si uvědomila, že když přijmete stres jako přítele,
naučíte se, jak ho usměrňovat.
Myslím, že když se budete vyhýbat riziku…
nikdy nezjistíte, čeho jste schopní.
Povol.
-Jak ti přijde to napnutí? -Myslím, že dobrý.
Od své nehody už Faith pokořila řadu světových rekordů na tzv. highline.
Disciplíně, která vyžaduje absolutní kontrolu nad myslí a tělem.
Hlava se lehce začne zabývat strachy a stresem.
Protože je naprosto přirozené bát se,
když jste vysoko nad zemí na vratkém laně nataženém nad prázdnotou.
Mám arsenál pomůcek k tomu, jak se dostat na druhou stranu.
Dýchej.
Někdy potřebuju jen trochu toho pozitivního myšlení,
že můžu udělat jeden krok.
Zvládáš to.
Může to vypadat třeba tak, že na sebe křičím: „Tak pojď.“
„Tak pojď. Tak pojď.“
„V klidu, zvládáš to.“
Je zvláštní, jak uspokojující tahle samomluva může být.
Když jsem uprostřed lana a přijde velký poryv větru…
Tak pojď.
Prostě vytáhnu z kapsy další techniku, kterou znám, a vypořádám se s tím.
Někdo tomu říká segmentace.
Snažím se nemyslet na tu věc jako celek.
Místo toho si to rozložím na menší kousky.
Můžu se tak soustředit vždycky jen na jediný krok.
Dýchej.
Jednu nohu před druhou.
A tenhle jeden krok mě může popohánět až na druhou stranu.
Jdu skrz strach.
Nesnažím se ho odehnat.
Má to svou sílu i v jiných oblastech mého života.
Když jdu na pracovní pohovor, což je běžná stresová situace,
můžu sem převést to, co jsem se naučila na laně…
Věci, které mě dřív hodně stresovaly,
už mě tak nezasáhnou.
Když se zamyslím,
vím, že není tolik věcí, které by mě měly stresovat.
Moje rodina je zdravá a šťastná, mám kariéru, na kterou jsem pyšný.
Ale stejně pořád cítím, jak mě stres užírá.
Takže se s ním chci vypořádat kvůli svému dlouhodobému zdraví.
Velké obavy a stres ve mně vzbuzuje,
když se snažím řešit moc věcí najednou.
-Jasně. -Když mám…
-Ano. -Mám strašně moc projektů,
emailů a telefonátů, na které musím reagovat.
Je to… občas mě to trochu zavalí.
Zásadní krok je říct si,
proč máš pocit, že musíš na všechno říct ano?
Když jsem začínal hrát,
naši měli hodně málo peněz, když jsem vyrůstal.
-A… -Jasně.
Ptal jsem se táty,
kdy se mu podaří splatit půjčky.
-A on říká… -Jo.
„Nikdy, budeme…
„platit do konce života.“
Tohle mě trápilo už od mládí.
Chápeš.
Chtěl jsem to vzít na sebe, protože tohle nechci pro ně,
pro mě ani moji rodinu.
Jasně.
A upřímně, začal jsem hrát, abych naše vytáhl z dluhů,
ale pořád mám v sobě, že to všechno zmizí.
-Všechno to uteče… -Jasně.
…když na něco nekývnu,
-ale pak přijde moment, kdy se věci… -Jo.
…prostě nakupí,
-jedna na druhou… -Jo.
Úplně tě to semele.
Chrise zachvátí stres, když je pod příliš velkým tlakem.
Já mu ale ukážu techniku, která mu s těmito pocity pomůže.
Podrobím ho testu v tréninku,
kde je stres velmi intenzivní.
HASIČSKÝ SBOR AKADEMIE ZÁCHRANNÝCH SLOŽEK
Dnes jsem tě chtěla vystavit
trochu jinému typu extrémního stresu.
Tipuju, že to má něco
-společného s ohněm. -Ano.
Takže včera jsem se málem utopil a dneska
mě spálí na uhel.
To není vystavování se stresu. To je středověké mučení.
Hoří. Kluci, jedem.
Když to Zocovi šlo tak dobře s virtuální realitou,
rady od Modupe by mu taky mohly prospět.
AKADEMIE ZÁCHRANNÝCH SLOŽEK
Včera jsme se naučili samomluvu, ale občas
se stane, že jsi uprostřed akce
a cítíš nával adrenalinu, cítíš, jak se ti zrychluje tep.
Jedna ze zásadních věcí je prostě dýchat.
Takhle to dělají záchranáři a říká se tomu krabicové dýchání.
-Nádech, zadržení, výdech, zadržení. -Dobře.
Představte si čtyři strany krabice.
Dýcháte následovně:
nádech na čtyři vteřiny, zadržíte dech na čtyři vteřiny,
výdech na čtyři vteřiny, zadržíte dech na čtyři vteřiny.
Takhle to funguje. Čtyři vteřiny na každé. Nádech, zadrž, výdech, zadrž.
Nádech, jedna, dva, tři, čtyři. Pauza, jedna, dva, tři, čtyři.
Tady je to krajní situace, ale umíš si představit,
že když cítíš, jak ti stoupá tep za jakýchkoli okolností v životě,
-můžeš tuhle techniku použít. -Dýchat.
-Dýchat. Prodýchat to. -Jasný.
Tahle jednoduchá dechová technika ukazuje, že stresové signály
spojující náš mozek a tělo nejdou pouze jedním směrem,
tělo může signály vysílat také.
Čím víc jsem ve stresu, tím rychleji dýchám.
A čím rychleji dýchám, tím víc jsem ve stresu.
Je to začarovaný kruh.
Ale kdybych dýchal pomalu a zhluboka, nervová vlákna v hrudníku
zaznamenají změnu pohybu
a zaplaví můj mozek signály ke zklidnění,
čímž zkratují můj systém „bojuj, nebo uteč“.
V celém těle se všechno zklidní.
Od tepové frekvence přes stresové hormony po úzkost.
Tohle je simulace požáru v obytném prostoru.
Taro, Chrisi, vy jste skupina jedna.
Aby mi pomohla s tímto cvičením,
Modupe mě spárovala s Tarou Loweovou.
Je to hasička s 16 lety zkušeností.
S Chrisem musíme ten požár najít.
Ten popruh na krk si strč sem,
abys sundal baterku.
Samozřejmě pak musíme požár co nejrychleji uhasit,
ale taky musíme zachránit případné zraněné.
Bude to pro něho náročné,
protože při tom člověk prožívá náhlý silný stres.
Musíte vynést tři pěkně těžké figuríny.
Chci hlášení o tom, kolik vzduchu vám zbývá
a chci, abyste všechny dostali ven,
než vám ten vzduch dojde.
Takže, kontrolujte si dýchání.
Nevypotřebujte veškerou zásobu vzduchu.
Do práce!
Mám omezené množství vzduchu a musím najít tři těla,
takže budu muset dýchat pomalu, ale pracovat co nejrychleji.
Skupina jedna jde dovnitř.
Fajn, dopředu.
Vidíš ty dveře na konci? Postupuj k nim.
-Lokalizuj požár. -Nevidím dveře.
Postupuj dopředu.
Je naprostá tma, je to strašidelné.
Je to strašně těžké, mám problém se i jen nadechnout.
Stůj. Podíváme se dovnitř, jak to tam vypadá.
Můžeš? Jdeme!
Tady to hoří.
Snažím se vzpomenout na všechno, co mě učili.
Mám to rovnou hasit?
Namiř to přímo na oheň.
Snažím se poslouchat. Je tam hluk, horko, je to nepříjemné.
Jsem vyčerpaný. Plíce mi hoří,
jak se snaží natáhnout dost kyslíku.
Chrisi, prohledej celou oblast.
Hledáš zraněného, jasné?
Dobře.
Dýchá hrozně těžce. Je to rychlé.
Mnohem rychlejší, než když začal.
Funí.
Mám zraněného.
S tou vahou navíc se mi dýchá ještě hůř.
-Jeden venku. Fajn. -Vyhráváme.
Jeden jde ven.
Kolik máš vzduchu? Stovku. Nemáš ho moc,
ale ještě nemáme zkontrolované horní patro,
musíme se ujistit, že je prázdné.
-Uděláte to pro mě? -Dobře.
Jo.
Nic nevidím.
Vím, že dýchám moc rychle
a musím zpomalit, pokud mám prohledat horní patra.
Skupino jedna, proveďte rychlou kontrolu.
Odsud nic nevidím. Jsou tady jen dveře.
Skupino jedna, co vzduch?
Chrisi, kolik máš vzduchu?
Jsme na 70 barech, přepínám.
Příjem. Skupino jedna, máte 70.
Potřebuju, abyste se stáhli z budovy.
Chrisi, musíme ven. Hned, stahujeme se.
Měl jsem málo vzduchu takže náčelník ukončil akci.
Jdeme. Pojď, Chrisi, pojď…
Při požáru to krabicové dýchání tak nějak vyletělo oknem,
protože dýchací technika, kterou jsem používal, bylo prostě
mít co nejvíc kyslíku.
Když jste v zápalu boje…
prostě se asi jen snažíte přežít.
Jsem vysílený a tak nějak prázdný. Zklamaný,
že jsem nechal stres, aby mě v téhle situaci přemohl.
Nedovedu si představit, kdyby to bylo ve skutečnosti. Jaké by to bylo.
Znám spoustu hasičů, kteří se rozvedli nebo odešli
od svých partnerů, a když se na to podíváte,
je za tím ten narůstající stres, který si neuvědomovali.
Má prsty v postupném rozpadu
životů lidí a jejich fyzického,
emočního a psychického zdraví.
Dobře. Poprosím všechny, aby zavřeli oči.
Hodinu po tréninku je Chrisova stresová reakce pořád vysoká.
Budu kontrolovat jeho frekvenci dechu
v lekci tzv. mindfulness, meditace všímavosti.
FREKVENCE DECHU 15,3
Hasiči toto cvičení používají pravidelně,
aby snížili dlouhodobý stres tím, že se soustředí na to, co vnímají
a cítí v danou chvíli.
Uvědomujte si všechny buňky,
které procházejí fyzickým tělem od hlavy až k patě.
I když tento druh meditace znám,
stejně pro mě není jednoduché uvolnit se na povel…
zvlášť, když mi v hlavě rotují dnešní události.
Ale pak se začnu soustředit.
A začnu se cítit o hodně klidnější.
Meditace všímavosti je mimořádně účinná technika.
Nejenže se díky ní cítíme klidnější v danou chvíli,
ale pokud ji provozujeme pravidelně, může změnit naši reakci na stres.
Systém v našem mozku, který spouští obvod „bojuj, nebo uteč“,
musí být velmi citlivý, aby nás udržel v bezpečí.
Problém je, že ho může spustit jakýkoliv každodenní tlak.
Ale vědci věří, že i tak málo jako osm týdnů
pravidelných meditací všímavosti může přeskládat spojení
v klíčových částech mozku.
Je tak méně pravděpodobné, že přehnaně zareagujeme na stresory.
ÚROVNĚ STRESU
Jak vypadaly statistiky? Měnily se, kolísaly?
Když jsi přišel, byly vyšší,
ale pak nastal opravdu výrazný pokles
a tvoje frekvence dechu klesla asi na čtyři.
Takže i pouhých 15 minut udělá velký rozdíl
a když to prodloužíš nebo to budeš dělat jako cvičení,
je to pravidelná věc, která ti pomůže nejen
být delší dobu hasičem, ale hlavně žít déle a zdravěji.
Chápu, že mi tyhle techniky pomůžou, když budu ve stresu v běžném životě.
Ale snížit stres,
když budu 275 metrů nad zemí přecházet úzkou lávku…
Vážně nevím, jestli jsem na to připravený.
DEN PŘECHODU LÁVKY
Tak jdem.
Připadám si jako bojovník UFC. Jsme tady.
Nervy jsou dneska ráno rozhodně na pochodu.
Je mi špatně za tebe.
Jestli vypadám klidně, tak to je na Oscara.
-Jo. -Nevypadáš.
Nohy mám jak z rosolu…
ale snažím se prostě dívat dopředu.
No fuj.
Dívej tady. To je nechutný! V žádným případě!
Doufám, že až budu nahoře,
tak si budu schopný říct, že to bude skvělý.
Že to je vzrušující.
Než abych si říkal, jak jsem vyděšený.
Tak jo.
Jak se cítíš?
Mám momenty, kdy si mozek říká:
„Ale ne, co to sakra dělám?“
A já to musím přetočit zpátky a říct si: „Ne, ne,
„já to zvládnu.“
Ale slyším ten druhý hlas: „Ne, ne, ne,
„to nebude fungovat, to nedáš.“
Asi jde jen o to,
komu víc nasloucháš.
To, jak se stavíš ke stresu, rozhoduje,
jestli výsledek bude pozitivní, nebo ne.
V noci jsem nespal moc dobře.
Mám takovou zvláštní závrať.
Zdálo se mi, že ten jeřáb s lávkou padá, prorazí okno
a já visím v místnosti pod ním.
Jeřáb už se málem zřítí a já si nemůžu sundat sedák.
Takový scénář by byl docela zajímavý, ne?
Bojím se, že Chris nemá hlavu na svém místě.
Musí si tyhle negativní myšlenky přiznat
a překonat je.
Protože opravdová výzva dnes není jen přechod té lávky…
jde o to, udělat to v klidu,
s použitím technik, které se naučil, a udržet tep
a dýchání pod kontrolou.
Jak se cítíš? Jsi nervózní?
Pořád se mě na to ptáš, takže začínám být, jo.
Ta chvíle je tady a já mířím nahoru na střechu.
Cítím, jak se mi zrychluje tep
a pořád si připomínám, proč tohle dělám.
Nechci, aby stres ovládal můj život nebo si vybral daň na mém zdraví.
-Kluci ahoj. Bylo to fajn. -Hodně štěstí.
-Bylo to fajn 30 let. -Budeš dobrej.
-Drž se. -Mám tě rád.
Budu na tebe taky mluvit,
-sem tam. -Jasně.
Ale to zvládneš.
Tak na druhé straně.
TEPOVÁ FREKVENCE 73 ÚDERŮ/MIN
Je tady větrno.
TEPOVÁ FREKVENCE 79
Třesou se mi nohy.
-Seš nervózní, co? -Jo, jsem.
Stoupni si sem a jen pozor tamhle. Sem dosáhneš, že jo?
Jo. Mám hrozně těžké nohy.
-Vypadáš tam dobře. -Ruce má natažený.
-Může jít. -Nezapomeň dýchat!
Na co myslíš?
Na nic. Jen se snažím užít si výhled a cítit se příjemně
ve velmi nepříjemné situaci.
Chrisova čísla jsou už teď hodně nad normálem.
TEPOVÁ FREKVENCE 118
Pořád doufám, že si tep udrží pod stovku za minutu.
Ale teď je na 118 a rychle stoupá.
Uvědomuju si, že můj mozek říká: „Co to tady děláme?“
Asi…
Asi musím přemýšlet miň.
Teď jen myslím na to všechno, co by se mohlo pokazit.
V tuhle chvíli…
Pár dní jsem si na to nedovolil myslet.
Ale teď si mozek říká: „Ty jo, co tady nahoře děláme?“
Chápeš?
Takže tam stojím, dívám se dolů.
Je to hodně daleko. Vítr fouká.
Myslím na to, že jsou tady moji kamarádi.
Dělám krabicové dýchání.
Jeden krok, jen jeden krok, jeden.
Jeden krok, jedna noha, jedna chvíle, jeden nádech.
Tak se ještě pořádně nadechnu.
A jdu.
Mám pocit, že nemůžu pořádně chodit.
Dýcháš krásně.
Mnohem líp než včera.
Mám divný pocit v nohách.
-Teď se to pěkně kýve. -Pozor, kam šlapeš.
-Panebože. -Jo.
Snažím si říkat: „Je to dobrý, to máš. Na tohle jsme trénovali.
„Dýchej. Buď v klidu.“
TEPOVÁ FREKVENCE 128
Je tady teď hodně větrno. A začíná to být… Uf!
Ty jo!
Trochu mu klesá tep.
Skvělá práce.
Zvládl jsem to. To je krása. Podívejte, kde jsem, ten výhled.
Nasajte to. Na tohle jsem trénoval.
A pak si uvědomím, že musím jít zpátky.
Chci se podívat dolů a zároveň nechci.
Ale chci to mít za sebou.
Proč jsem to udělal? Ne.
Podívám se dolů a… všechno se začne tak nějak…
Mám závrať a cítím pořádný příval adrenalinu.
Párkrát mě napadne, že to nezvládnu.
Cítím, jak se mi zvyšuje tep.
Dobrý?
Jen se snažím trošku snížit tep.
-Jak vypadají čísla? -Tep má 145.
-To je dvakrát víc než normálně. -Jo.
Jasný, podívat se dolů je hrůza.
Chrisi, naskoč na ten vrtulník. To dáš!
Chci se teď pořádně soustředit na dýchací techniky
a všechny strategie, které mě učila, abych viděl, jestli si dokážu snížit tep.
Takže tam chvilku jen tak stojím a dívám se.
Začnu se soustředit a snažím se být přítomný v té chvíli.
Všímavý a přítomný.
Odblokuju všechny pochybnosti.
A jen si říkám, že neexistuje, abych to nezvládnul.
-A udělám první krok. -Už jde.
-Co můj tep? Snížil se? -Jo, teď je na 103.
Předtím jsi měl 145.
-Jo. -Je v pohodě.
S každým dalším krokem si čím dál víc věřím.
Vím, že techniky fungují, tak si dovolím trochu si ten zážitek užít.
Vím, že to mám pod kontrolou.
Tvůj tep je na 90, 88, 87!
Pořád klesá. Dívej, jak využíváš techniky!
-Ale, karate! -Tady je někdo suverénní.
Věří si, co?
-Karate kid! -Jo.
-To je fakt intenzivní! Ty jo! -Paráda, Chrisi, paráda.
-Dost dobrý. Jsem na tebe pyšnej. -Úžasný.
Bylo to těžší než virtuálně?
-Bylo to šílený. -Fakt?
-Je to drsný. -Jo.
Je přímo tam, hned za dveřma,
-ten strach. -Jo.
Jaká úroveň stresu to byla?
Kdybys mě tam postavila bez předchozí konverzace nebo tréninku,
asi bych zareagoval jen:
„Ne. V žádným případě.“
Tento zážitek není jen o podobných chvílích kritického stresu,
ale je to o tom dlouhodobém, o dlouhověkosti.
I kvůli tomu jsi to chtěl udělat.
Každý krok, na který se soustředíš, každá chvilka, kdy se nadechneš,
ti dovolí žít déle,
protože tam není ta reakce na chronický stres.
-Jo. -Zvládneš
se vrátit do normálu přirozeně a když to uděláš,
znamená to, že máš menší riziko kardiovaskulárních nemocí,
menší riziko, že se nezotavíš, když jsi nemocný.
Takže to není jen o téhle chvíli, je to dlouhodobé.
Tak příště, až budou mít děcka hysterák v restauraci,
lidi to točí,
tak se budu jen v pohodě usmívat, jo?
-Jasně. -Bude to opravdový, ne jen na oko.
Co jsem si nejspíš z téhle zkušenosti odnesl, je že…
příběh, který si vyprávíte, se stane vaší realitou.
Kdybych si před tím, než jsem vykročil,
řekl, že to nezvládnu nebo třeba co když spadnu,
nejspíš by se mi to nepodařilo, nezvládl bych to.
Je to vážně vítězství ducha nad hmotou.
Strach vás opravdu nemusí ovládat.
Máme sedák pro Zoca?
Musím sehnat menší.
Vypněte kameru.
-Jo. -Stop.
ABY UDRŽEL ÚROVEŇ STRESU POD KONTROLOU, CHRIS BUDE:
TŘIKRÁT TÝDNĚ MEDITOVAT
V NAPJATÝCH CHVÍLÍCH SI VZPOMENE NA KRABICOVÉ DÝCHÁNÍ
A KDYŽ BUDE POD TLAKEM, ZKUSÍ POZITIVNÍ SAMOMLUVU
Jo!
KAŽDÝ JSME JINÝ. NEŽ ZAČNETE MĚNIT SVŮJ ŽIVOTNÍ STYL,
ZVAŽTE PROSÍM NÁVŠTĚVU LÉKAŘE.
Překlad titulků: Jana Tomášková