Zapni to. Zapni to…
Vnuť moři svou vůli.
Je na 145.
Normálně má poloviční tep.
Celý minulý rok
jsem se zabýval tím, jak déle žít.
Dělal jsem všechno, abych zadržel čas.
Ale ať se snažím sebevíc, dřív nebo později stárnutí a smrt vyhrají.
Co s tím udělám?
Vy mě svážete.
Tohle ve smlouvě nebylo.
Superpřitažlivý.
Dobře, Chrisi. Přiděláme na to závaží.
Jak to tak vypadá, udělám s tím tohle.
Tohle módní fiasko se jmenuje gerontooblek.
Na univerzitě MIT
ho zkalibrovali na moji postavu.
Tyhle gumy omezují můj pohyb.
Budu mít na sobě zhruba 14 kg navíc.
A tyhle boty mi naruší rovnováhu.
Tohle všechno dělám proto, abych zažil,
jak se ve svém těle budu cítit za 50 let.
Jsem vážně zvědavá, jak budeš vypadat v 87.
A moje žena Elsa se zajímá možná až trochu moc.
Tobě se ten oblek líbí!
-Nechte to takhle. -Vezmu si ho na rande.
„Ne, hasiče dneska ne.
-„Oblíkni si gerontooblek!“ -Přesně!
Vědci zabývající se dlouhověkostí překvapivě mají za to,
že klíč k dlouhému, zdravému životu nemusí spočívat ve vzdorování stáří,
ale v jeho přijetí.
Přestanete slyšet.
Vypadáš komicky.
Takže boj o to, abych zůstal mladý, ukončuju tím, že se naučím zestárnout.
Budete hůř vidět.
Tohle je teda opruz.
Hej, Chrisi.
Drsný.
-Jak se cítíš? -Staře.
Fajn, projíždíme. Jedeme.
Všichni na zkoušku.
Jediné, co mi řekli, je, že přeskočím 50 let
a příští tři dny budu žít jako osmdesátník.
Běžte k recepci, díky.
Strůjcem této zvláštní výzvy je doktor BJ Miller.
Světoznámý lékař v oblasti paliativní péče.
Zaměřuje se na schopnost odblokovat transformativní sílu,
kterou představuje přijetí stárnutí a smrti.
Umírání nám něco nabízí.
Můžeme změnit, jako ho vnímat, jak s ním naložit, jak ho přijmout.
Chris se zúčastní opravdu jedinečného experimentu.
Připraven, staroušku?
Nevím. Zkus se mě zeptat za tři dny.
To, co tady děláme, je troufalé a novátorské.
Zkombinujeme umění a vědu,
abychom pro Chrise vytvořili svět, který ho zcela pohltí.
Uměle vytvořená vesnička pro seniory.
A po třech dnech na Sunset Pines…
VÍTEJTE V SUNSET PINES
…Chrise Hemswortha zabijeme.
TĚLO NEZNÁ HRANIC S CHRISEM HEMSWORTHEM
Zpomal! Proč jedeš tak rychle?
To je dobrý. Už tam budem.
Možná bych měl řídit já.
V žádným případě!
Nic nevidím ani neslyším.
Vítej v Sunset Pines.
Můj nový domov, co?
PŘIJETÍ
Nový kamarád.
Tak jsme konečně tady. Na tohle jsem čekal.
Moje příležitost porazit stárnutí.
Zdravím.
Co na tom je?
Chris nevypadá moc nervózní, ale myslím, že stáří podcenil.
Nejspíš odsud bude chtít vypadnout hned, jak to půjde.
DEN PRVNÍ TŘI DNY DO KONCE ŽIVOTA
Tak jsme tady.
Tak jo.
-Elso. -Tady. Vidíš mě?
Kam jdeme?
-Dívej na to. Dobrý den. -Jak to jde?
Chrisi. Je mi potěšením.
Rád tě poznávám.
Jsem BJ. Jak se cítíš v obleku?
Těžší a pomalejší než dřív, ale…
-Jo. Tak to bylo myšleno. -Jasně.
První, co ti pomůže se do toho vžít.
Další věc je tohle místo.
-Jasně. -Sunset Pines.
Je to vesnička pro seniory, stvořená jen pro tebe.
Dobře.
Tohle je třídenní kus imerzivního divadla.
Bude to trošku surrealistické.
Ale na surrealismu je něco hodně realistického.
Hurá!
Všichni starší lidé, které bude potkávat, jsou zcela reální.
Jsou tam, aby s nimi Chris mohl komunikovat a spřátelit se.
Ale personál Sunset Pines, pečovatelé, jsou herci.
Budou s Chrisem jednat, jako by mu bylo 87 let.
Nevystoupí z role.
Promiňte, že ruším, doktore Millere.
Vítejte v Sunset Pines, pane Hemsworthe. Tady si užíváme život naplno.
Jsem pečovatelka Sofia.
Ukážu vám, kde co je.
Budete se, prosím, muset rozloučit.
-Zatím ahoj. -Zatím ahoj.
Dobře.
Můžete jít, nebo chcete radši vozík?
-Jo, můžu jít. -Dobře, fajn.
Možná budete potřebovat trochu času na přizpůsobení
tady v Sunset Pines.
Je úplně normální,
pokud ze začátku budete mít pocit, že sem nezapadáte,
ale lidé v naší komunitě jsou velmi srdeční a vstřícní.
Tady je zábradlí. Prosím, držte se ho.
Skvěle. Cítíte se dobře?
-V pořádku, díky. -Ano?
Hurá!
-Joy s vámi projde registraci. -Dobře.
A pak se ubytujete.
Tohle je hodně zvláštní zkušenost.
Snažím se to postupně dávat dohromady, ale je to…
Je to prostě divný.
-Ahoj Joy. -Ahoj.
Pan Hemsworth, náš nový klient.
Dobrý den, pane Hemsworthe.
Vítejte v Sunset Pines. Tady si užíváme život naplno.
-Skvělý. -Zapíšu vás do systému.
Jen minutku, prosím.
Takže, budu potřebovat jen…
Mít ten oblek na sobě je hrozné, opravdu nepohodlné.
Všechno je těžké.
A cítím se hrozně omezený.
A pak to, jak špatně vidím a slyším,
uniká mi 20 až 30 procent toho, co někdo říká.
Podívejte se prosím do objektivu. Hotovo.
Cítíte se hrozně izolovaní, protože všechno je…
tak nějak odříznuté.
Jak to jde?
Co jsi říkal?
-Jak to jde? -Promiň.
-Jsem trochu dezorientovaný. -Jasně.
Pořádně nevidím a neslyším.
-O tom to přesně je, že? -Jasně.
Tuto zkušenost mu z velké části chceme dát i proto,
že žijeme uprostřed epidemie popírání. Popíráme stárnutí,
stáří a popíráme i smrt. Je to docela stresující.
Je to špatné pro náš krevní tlak, pro náš hormonální život,
pro neurochemii.
Má to tak přímý fyziologický dopad
na naše těla. A tento stres může zkrátit život.
Čím dál častěji se objevují ověřené studie,
které naznačují, že pokud tuto realitu naopak přijmeme,
pokud najdeme způsob, jak akceptovat, že stárneme,
tak budeme šťastnější, míň deprimovaní a možná nakonec budeme žít déle.
A to ne o den či dva, ale možná i o celé roky.
-Jo. -Teda.
Dává to smysl?
Tak jo, vypadá to, že jste hotový.
Tady je vaše průkazka.
Překontrolujte prosím, že je všechno správně,
datum narození a vaše jméno.
Jo, jméno je v pořádku. Ale s tou fotkou nevím.
Co se mi stalo?
To jsi ty, kamaráde. Tenhle krásný stařík.
-Teda. -No jo.
To bylo těžkých 50 let.
Potřebujete pomoct s tou šňůrkou?
Přetáhnu to přes svou obří hlavu. Tak.
Ano!
A je to.
Teď jste oficiálně náš nový obyvatel. Michaeli.
Dobrý den. Já jsem Michael, pečovatel.
-Ano. -Vítejte v Sunset Pines.
-Díky. -Tady si…
Tady si užíváme každý den naplno. Skvělá fotka.
-Díky. -Kam to bude?
-Apartmá devět, smrk. -Smrk.
-Smrk, jo? -Je to pěkný ubytování.
Takže příštích pár dní s Chrisem přeskočíme 50 let
a představíme mu zrychlenou verzi stárnutí.
Máte rád kroket?
-Ani ne. -Dobře.
Aby získal nejen určitou představu,
ale niterně si prožil, jaké to je,
být starší člověk, jaké to je,
být na hraně života a na konci života.
Držte se, Frede.
A odteď bude všechno ještě zvláštnější.
Nikdy.
Pozor, dámy. Vedu čerstvé maso.
-Zdravím. -Pojďte, Chrisi.
Tak jo. Atmosféra je tady skvělá.
Opravdu přátelská.
-Vítejte. -Děkuju.
-Zdravím. -To půjde.
Později všechny pozdravíme. Od téhle dámy se držte dál, jo?
-Jo. -Je to ďábelská karbanice.
Já moc karty nehraju.
Tak se držte dál. Iane, jak je?
-Dobrý den. -Zdravím, vítejte.
Můžete chodit, víceméně kam chcete.
Jenom ne sem. To nemusíte řešit.
-Tam je vstup zakázán. -Fajn.
Jo, tak jsme tady. Tohle je teď váš domov.
-Tady jsem. -To jste vy.
Tak co tomu říkáte?
Teda.
Můžete si zavzpomínat.
Zestárnul jsem rychle.
Starší brácha vypadá mladě.
To je… to je šílený.
Joy říkala, že jste býval herec.
Jo. Myslím, že s tím přestanu, než budou moje vlasy vypadat takhle.
To bylo provinční divadlo, nebo…
-Hlavně provinční divadlo. -Dobrý.
VĚČNÝ THOR
Máme tady i vaše knížky. Takže…
Věčný Thor!
Nějaké věci tady nechala taky vaše žena.
Chceme, abyste se tady cítil jako doma.
Tak, když se rozhlídneš, cítíš se tady dobře?
Mohl by to být tvůj domov?
Spíš to vypadá trochu osaměle.
Aha.
Vypadá to trochu jako nemocnice, ne?
Jo.
Je to…
Až doteď bylo všechno jako divadlo.
Docela zábava…
A pak jsem se ocitl tady
a začalo mi to docházet
a mít větší váhu.
Jo, zajímavý.
Chrisi, hodím tady tu tašku
a půjdeme se seznámit s Garym, jo?
Pořeší s vámi pohyb.
-Jo. -Fajn.
Ukáže vám skvělý aktivity. Je to sympaťák a mistr taiči.
-Paráda. -Jo.
Gary je místní legenda.
Tak pozor, kdyby vás vyzval na souboj.
Aha, sám mám trochu soutěživou povahu.
Gary, jak je?
-Dobře. -Váš nový soused, Chris.
-Zdravím. -Chrisi, vítejte v Sunset Pine.
-Díky. -Tohle je ráj pro penzisty.
Vážně?
Co se tady dá dělat?
Máme tady tradiční bingo.
-Bingo? -Bingo!
-Dobře. -Ano.
Něco na procvičení hlavy.
Bingo není tak fyzicky náročné.
Pak tady máme ping-pong nebo trénink v posilovně.
-Dobře. -Taky aerobic.
Úžasný.
-Přidáte se? -Moc rád.
Pojďte tudy. Opatrně.
Tak jo, jak se dneska cítíte, dobrý? Připravení?
Ano! Náš aerobik. Á, Gary je tady. Pojďte.
Chrisi, tudy.
A má s sebou našeho nového kolegu. Zdravím Chrisi, ráda vás poznávám!
-Těší mě. -Jak se máte?
Vědci, kteří tento oblek vyvinuli,
vysledovali, že lidé, kteří ho mají na sobě, si projdou třemi fázemi.
První je popření, v podstatě s oblekem bojují.
Fajn, lidi, začneme hlubokým nádechem, nohy od sebe.
Nádech.
Takže teď dáváme Chrisovi příležitost se svým oblekem bojovat.
Nabízíme mu možnost porazit stárnutí… Tak trochu.
Pravá. Levá. Pravá. Skvělý pohyb. Jo, rozhýbejte celé tělo.
Ano!
Tak, přidáme ruce. Přidáme trochu drama!
Jako na diskotéce.
Pojďte, jako kdysi.
Jo, kdysi. Jako by to bylo včera.
Dobře. A teď boky.
Půjdeme dozadu a pak uděláme výpad.
Dozadu a výpad.
Gary válí.
Jedeme. V pohodě, Chrisi? Nepotřebujete si chvíli sednout?
-Ne, jsem v pohodě. -Dobrý? Fajn.
-Chrisi, připravený? -Jo, pojď.
Tak jo, jedem.
No tak, staříku.
Asi je něco s pálkou.
-To říkají vždycky. -Přestaň mluvit.
Gerontooblek je brutální.
Ovlivňuje můj pohyb mnoha způsoby. A je to sakra namáhavý.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Sunset Pines.
No tak, Chrisi, řekněte Pines.
Snažím se ho přemoct silou, ale…
Jen se utahám.
A zjistím, že ten boj prohrávám.
Ale Chrisi, už to vzdáváš?
-Zmlkni, Gary. -Dívejte na to.
Je to mnohem těžší, než jsem myslel, že to bude.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Sunset Pines už stačilo.
Vydýcháme se.
A to bylo jen na zahřátí, lidi.
-Úžasný! -Co?
Máte to v sobě, Chrisi. Jak je?
Na chvilku si sednu.
Chris si na chvíli sedne. Dobrý. K sobě. Ťuk. Ťuk.
Ťuk a k sobě. Ťuk…
Kvůli tomu obleku jsem dost znervózněl z budoucnosti.
Asi mě děsí
to zhoršení fyzických schopností.
To, že nebudu pohyblivý, nebudu si moct hrát se svými vnoučaty,
surfovat, být aktivní.
Všechno, co mám rád.
Může to být neuvěřitelně náročné, ale určitě taky děsivé.
Skvělá práce, lidi, díky moc. Uvidíme se příště.
Dobrá hodina.
V pořádku, Chrisi?
-Dobrý. Děkuju. -V pohodě. Nespěchejte.
-Ahoj, kamaráde. -Ahoj.
Jen bych se chtěl na chvíli zastavit na konci dlouhého dne.
Jo, hodně dlouhého dne. Je mi, jako bych byl po náročném tréninku.
-No jo, nemládneme. -Jo.
Gary, říkal jsem si, že by pomohlo, kdybyste Chrisovi řekl
něco o sobě, příběh vašeho mladšího já.
Když jsem byl mladší, býval jsem dost fit.
Byl jsem hodně fyzicky aktivní.
Jasně.
Nejradši jsem měl kung-fu.
Stalo se velkou součástí mého života, mé identity.
Byl jsem opravdu dobrý, vyhrál jsem spoustu cen a titulů.
Dokonce jsem dostal i černý pás kláštera Šaolin.
To bylo opravdu něco.
Ale pak jsem se jednou zranil, při tréninku.
Šel jsem moc tvrdě a prakticky si rozdrtil koleno.
Jak jsem stárnul, moje tělo už nikdy tak nefungovalo.
Nikdy už jsem nemohl být tím, čím jsem býval.
Když jsme mladí, vždycky si myslíme, že jsme supermani,
že budeme žít věčně.
Nenapadne nás, že až budeme stárnout,
začneme si uvědomovat, že různé části našeho těla můžou přestat fungovat.
Ale pravda je,
že stárneme a naše tělo se horší.
Takže postupně nějak musíme přijmout…
-Jasně. -…tu situaci.
A tehdy se objevilo taiči.
Jednou ráno jsem byl na procházce
a viděl jsem skupinu starších lidí, jak dělají takové zpomalené cvičení.
Jejich rovnováha,
pružnost a ladnost mě opravdu zaujaly.
Bylo to něco, čemu jsem rozuměl.
Příležitost…
A tak jsem se začal učit taiči.
A dělal jsem ho čím dál víc.
A jak se o něm dozvídám víc, našel jsem nový způsob,
jak se napojit na svoji fyzičnost.
Naučilo mě to spoustu věcí, nový způsob nahlížení na věci a žití.
Možná je to něco, co by mohlo být užitečné i pro tebe.
Jedna z věcí, kterými se týráme, je, že bereme stáří jako selhání,
že naše tělo přestává fungovat.
Ne. Tak to jenom vypadá.
I když naše tělo slábne, otevírá se něco jiného.
Když se jedna naše část zhoršuje,
máme prostor se zlepšovat nějak jinak.
Člověk nejvíc zazáří, když překonává limity.
-Přesně. Ano. -Svým způsobem je to dar, ne?
Ano, takové odhalení, že když jednou přijmeme věci takové,
jaké jsou,
najdeme něco ještě hlubšího a cennějšího.
Hodně z toho, co říkáte, mi dává smysl
a říkám si, že to není špatný způsob…
Jak to přeformulovat a jak se tomu přizpůsobit.
Tak co, zkusíme nějaké taiči?
-To zní dobře. -Fajn.
Doufám, že když slyšel o mých zkušenostech,
pochopí Chris, že existují možnosti,
jak dál žít život, jaký chcete.
Můžete pořád růst.
Objevíte hlubší porozumění svému tělu.
Mluvit s Garym bylo skvělé.
Díky tomu jsem si uvědomil, že můj přístup ke gerontoobleku
by neměl být snažit se ho porazit, ale přizpůsobit se a vyvíjet se s ním.
Tak jo, první den za námi. Vesnička pro seniory Sunset Pines.
Oficiálně v penzi a po celém dni v tom obleku se cítím pěkně starý.
Hrozně mě omezuje.
Začal jsem být podrážděný, zvlášť když na mě lidi mluvili tak,
jak si myslím, že často mluvíme se staršími lidmi,
tedy hodně zřetelně a „dobrý den“.
S tím až povýšeneckým tónem.
Doufám, že já takhle se staršími lidmi nemluvím.
Tak, musím se tady trochu zabydlet.
Máme tady obří postel,
v takové by chtěly spát moje děti. Co tu máme dál?
Nic moc, to je všechno. Je to trochu jako vězení.
Tak jo, dobrou noc.
DEN DRUHÝ DVA DNY DO KONCE ŽIVOTA
Dobré ráno, klienti.
Nadešel další krásný den v Sunset Pines.
Tady si užíváme každý den naplno. Dnes nás čeká spousta aktivit
a dnes večer
se koná náš ples v Sunset Pines. Tak si nezapomeňte taneční boty!
Dobré ráno, Chrisi!
Druhý den v Sunset Pines by si měl Chris trochu zvyknout.
Ahoj, Chrisi.
Výzkumníci z MIT zjistili, že když lidé nosí gerontooblek,
druhá fáze, do které se posunou, je adaptivní reakce.
Dotkni se prstů. Schválně, dokážeš to?
Jestli pro mě tahle zkušenost bude mít nějaký přínos k dlouhověkosti…
pak je mým dnešním cílem přizpůsobit se životu v gerontoobleku.
-Teda. -První na řadě…
je odvetný zápas s Garym.
Ještě jednou, Chrisi?
A tentokrát jsem se přizpůsobil a nabral parťáka do čtyřhry, Douglase.
Dobrá rána.
Gary!
Dobrá rána.
Tak jo. Teď se koukejte.
Ale ne. Prostě hraj.
Dobře, už letí.
-Tak jo. Konec hry. -Já už nehraju.
No tak!
Chris se tedy snaží obleku přizpůsobit…
Obejít ho. Přijít mu na kloub.
Na tohle jsem moc starej…
Ale pořád je nastavený tak, že je to souboj.
Ale přizpůsobení se není způsob, jak oblek porazit.
VĚČNÝ THOR
Dělám, co můžu, abych se přizpůsobil.
Ale většinou mně ten oblek prostě jde na nervy.
A je to moje.
-Díky moc. -Dobrá hra.
Možná je načase, abych zkusil něco trochu míň fyzického.
V pohodě, Chrisi?
Chudák.
A trochu kreativnějšího.
Dobrý den, všichni. Vítám vás na dnešní hodině malby.
Dnes budeme dělat autoportrét.
Nedívejte se tak, bude to fajn. Dneska budeme poznávat sami sebe.
Tak do toho. Bavte se.
-Tak jo. Díky. -Bavte se.
Dobrý den. Jsem Natalie.
-Těší mě. -Vítejte u nás.
-Hodně štěstí. -Díky.
Skutečný cíl druhého dne je dostat Chrise až za přizpůsobení,
k třetí a poslední lekci obleku.
Přijmout a naučit se spoléhat na ostatní.
Jaká se vám líbí barva?
Líbí se mi tahle modro-růžová, kterou tady máme.
Aha.
Trošku na moji helmu.
Moc pěkné. Asi je díky tomu trochu zajímavější, ne?
Já už vím. Udělám vám tam závodní pruh.
-Závodní pruh? -Jo.
-Tak do toho. -Závodní pruh.
Počkejte, nehýbejte se.
-Jo? -Co říkáte, lidi?
-To vypadá parádně. -Pěkný.
Jak to zvládáte s tou rukou s tím popruhem?
To musí být obtížné.
-Jak se cítíte? Na 80? -Jo!
Ruce mám trochu těžké.
-Vypadáte trochu ztuhlý. -Cítím se trochu ztuhlý.
Jaké je to tajemství? Jak to, že jste pořád tak aktivní?
-Já plavu a chodím. -Aha.
Jsem venku a něco dělám. Plavu celou zimu.
-V 80 jsem dost aktivní, není to špatné. -Jo.
Zároveň s fyzickou aktivitou si udržujte aktivní i hlavu.
Vybudujte si dobrý vztah s rodinou, dětmi,
vnoučaty… Udělejte si hodně přátel.
Jasně.
A tím vším si zároveň pomůžete
zachovat vlastní mládí.
Pokud bude Chris schopný přijmout stárnutí a upustit od představy
fyzické nezávislosti,
tak se může naučit spoléhat se na ostatní.
Bude si muset osvojit širší vědomí sebe sama,
které obsáhne také křehkost a zranitelnost a stáří.
Toto je to ponaučení. Pokud zvládneme přijmout tuto skutečnost,
tak pocítíme, jak propojení jsme všichni
s druhými a se světem kolem nás. A to je hodně dobré pro naše zdraví.
-Máte děti? -Jo. Tři.
Jak jsou staří?
Devět a sedm. Ti sedmiletí jsou dvojčata, kluci.
-Jo. -Musela s nimi být sranda, když byli malí.
Jo, teď taky.
Chybí vám, když jste pryč
-a hrajete? -Jo, rozhodně. Jo.
Jo.
Vypadá to dobře. Skvělé.
-Chrisi, řekněte mi o tom něco. -Nejsem si jistý, co to je.
Je to jako já zkřížený s koalou.
Ještě potřebuju list eukalyptu do pusy.
Ne, vypadá to skvěle.
Ahoj, kamaráde.
-Ahoj. -Jak to jde?
Jen…
si sundávám na chvilku ten oblek. Jen… je skvělý…
Dát si pauzu.
-Je příjemný si to sundat? -Jo, je.
Tak to mám dobrou zprávu.
S oblekem je konec.
Tenhle experiment skončil.
Úžasný.
Nechám ho rovnou tady na gauči.
Jasně. Přesně.
Hlavní ponaučení je přijetí.
Jsou věci nebo bitvy, které prostě nevyhrajeme
a ty neporazíš tenhle oblek…
Jasně.
…ani stárnutí, a tak to má být.
Jasně. Ale jak se s tím vyrovnáš? Jak to lidi přijmou?
Za sebe ti chci říct jen pár věcí.
Když mi bylo 19, byl jsem ve druháku na výšce…
Život byl skvělý.
V podzimním semestru
jsme s kamarády prolézali
příměstský vlak a prostě jsme
na něj vylezli, jako lezeš na strom.
Prostě tam stál odstavený vlak.
Ale když jsem si stoupnul, měl jsem na zápěstí kovové hodinky.
A když jsem si stoupnul, byl jsem blízko k drátům
a vytvořil se elektrický oblouk. Okamžitá obrovská exploze
a ve chvilce se všechno změnilo.
Přišel jsem o jednu ruku pod loktem a o obě nohy pod kolenem
a byl jsem hodně blízko smrti.
Zlomilo mě to.
Můj život skončil. Totální prohra.
Říkal jsem si: „Kdo teď jsem?“
Tohle mě přinutilo vidět sebe sama z jiného úhlu.
Přizpůsobení nebylo dost. Musel jsem to přijmout.
A někde na té cestě, která mi trvala několik let,
přišel okamžik, kdy jsem to staré tělo,
to staré chápání sebe sama, nechal jít.
Ten člověk zemřel.
Co na mě čekalo…
Věděl jsem, že moje identita není v mých nohách.
Občas si před zrcadlem říkám:
„Tohle je můj život. Tak to je. Je to můj život.“
Myslím, že tohle je součástí přijetí,
nechat tu změnu proběhnout.
Tak pojď.
Paráda. Šikulka.
To pro mě bylo hrozně důležité.
Ty roky po nehodě a schopnost naučit se hrát
s tím, jak vidím sám sebe ve světě.
Moje chápání sebe sama se rozšířilo tak, že jsem byl schopný
nejen přijmout ztrátu končetin,
ale dokázal jsem v mojí zkušenosti najít význam a smysl.
Začal jsem studovat medicínu a okamžitě jsem se zamiloval
do paliativní péče.
Lidé obvykle myslí, že se to týká jen konce života a smrti.
Ale moje práce je zmírnit utrpení a pomoct lidem
najít v jejich životě smysl.
Možná je to taky trochu filozofie.
Pojď. Tudy.
Můj příběh je dramatický, ale je to jen variace na téma.
Všichni trpíme, všichni narážíme na věci, které nemůžeme ovládnout.
A to nás přivádí k momentu přijetí
a tam se snažím posunout Chrise.
Když jsem mluvil s BJem, vyvolalo to ve mně úžas a úctu.
Prošel si jednou z nejdrsnějších zkušeností,
jakou člověk může prožít, navíc velmi mladý.
A přesto tuhle zkušenost přijal
a našel tak krásný přístup k životu.
Tak už trochu vidíš náznak,
drobný záblesk toho, čemu říkáme přijetí?
Jo. Jedno, co jsem přijal a srovnal se s tím,
je, že se necítím neporazitelný.
A rozhodně přemýšlím nad opravdu zajímavým faktem,
že přijde doba, kdy si ten oblek nebudu moct sundat a…
To je pro mě děsivá myšlenka.
-To je důležité. -Jo.
Vyvolává to spoustu dalších myšlenek a otázek.
Myslím, že tenhle život, zaměřený na dosahování cílů,
s pocitem, že musím stihnout projít celý seznam,
může být taky trochu nebezpečný, ne?
-Rozhodně. -Předpokládáme,
že máme čas ho projít, spíš než…
Jasně.
-Ty jo. -Zítřek nemusí být.
Jo, přesně tak.
Já jsem zjistil, jak je těžké být v takovém okamžiku.
Máš ty takovou schopnost?
Vím, že něčeho takového chci dosáhnout…
a být v tom lepší.
Ale když budu sám k sobě nemilosrdně upřímný,
tak nejsem. A teď…
si říkám, co je opravdu důležité?
Mám pocit, že mám pořád víc a víc práce,
ani s dětmi nejsem tolik, jak bych chtěl.
Hodně nad tím přemýšlím…
Všechno je to hrozně křehké.
Chci to říct dobře.
Je to…
Posledních deset, dvanáct let jsem hodně pracoval
a zjistil jsem, že moje vzpomínky…
jsou jako zrychlený film a rád bych si dal trochu přestávku
a nechal si víc času. A…
Připomnělo mi to historku,
kterou mi vyprávěla máma. Její nedávný zážitek,
kdy si na chvilku myslela, že čelí smrti.
A že cítila…
úplný klid, s tím, co prožila,
s tím, že má kolem sebe spoustu lidí, kteří ji mají rádi,
spoustu lidí, které má ráda ona, a že prožila plný život,
a myslím, že mě to ovlivnilo, protože já…
už nechci životem probíhat.
Díky téhle zkušenosti si chci dát od všeho na chvíli pauzu
a pak být mnohem víc přítomný, než jsem byl doteď.
V této chvíli se tedy Chris začíná otevírat,
což je neocenitelný moment na cestě k přijetí.
Teď přišel čas prožít některá ponaučení na vlastní kůži.
A prozkoumat svět emočních ztrát.
Vrchol druhého dne je ples v Sunset Pines.
Vyzkoušíme, jestli to sedí?
Chris ale neví, že na plese bude čekat jeho žena,
jeho skutečná žena Elsa.
Ach bože.
A Elsa se zavázala, že s pomocí protetiky zestárne o 50 let.
Už si nebudu stěžovat na své ruce.
-Dívejte na moje ruce! -A je to.
Seděla jsem v tom křesle
a oni mi začali dávat ty protetické náhrady
a začal to být hrozně divný pocit, najednou se mi do toho nechtělo.
V jedné chvíli jsem si říkala: „To nezvládnu!“
Stárnutí je hrozivé, hlavně pro ženy
a v této společnosti. Přimělo mě to zamyslet se,
jakou cenu přisuzujeme mládí.
Tohle je možná nejvíc konfrontační, nejsmělejší chvíle celého experimentu.
Chris neví, co ho čeká. Je to pro něj velké překvapení.
Úplně… úplně vidím svoji mámu.
Říkáte si, bože, tak takhle to bude?
Je to těžké.
Ale je zajímavé,
jak víme ze statistik, že většina z nás se bojí míň
vlastní slabosti, vlastní smrti
než smrti lidí, na kterých nám záleží.
Takže, abychom to prozkoumali hlouběji,
chceme, aby se Chris seznámil s dalším obyvatelem Sunset Pines.
Jmenuju se Aisea Vakalalabure. Jsem z Fidži.
A je mi 88 let.
Váš stůl, pane Hemsworthe. Prosím seznamte se s Aiseou.
Aisea?
-Zdravím, Chrisi, těší mě. -Mě taky.
Víte, kdo je Chris Hemsworth?
Ne.
Jak se cítíte, teď, když jste se ocitl v penzi?
-Jak… -Úplně jinak, úplně jinak.
Ale je tady spousta úžasných lidí.
Je to jedinečná zkušenost.
Řeknu vám,
že být starý člověk je nejlepší.
Stárnutí je v životě velmi důležité.
BJ říkal, že vás musím poznat,
protože máte důležitý příběh.
Ano.
Pocházím z Fidži, z náčelnické rodiny
a byl jsem si velmi blízký s nejstarším bratrem. Víc než s rodiči.
Pro něj jsem byl mladší bráška,
ale on byl pro mě vším.
Kamkoli šel, vždycky jsem byl za ním.
Jako stín.
Od dětství až do chvíle,
kdy šel do armády, tam vždycky byl
a vždycky se o mě staral.
Dívám se na něj jako na otce,
staršího bratra a mého ochránce.
Když zemřel náš otec,
jako nejstarší z rodiny
musel převzít roli náčelníka.
Stal se dobrým náčelníkem,
lidé ho měli rádi.
Bohužel to ale netrvalo dlouho.
Onemocněl.
Když zemřel,
úplně se mi rozpadl svět.
Přišel jsem
o člověka, kterého jsem miloval, mého skutečného bratra.
Byl jsem zdrcený.
Ztráta, kterou jsem utrpěl,
je nezměrná.
Ale na Fidži
máme období smutku, trvající sto dní a sto nocí,
kdy se celá vesnice uzavře.
Žádný zpěv. Žádné hry. Nic.
Když těch sto dní začalo,
nechtěl jsem být mezi lidmi,
nemluvě o vedení komunity.
A říkal jsem si,
budu dost dobrý?
Budou mě respektovat tak jako mého bratra?
Nezvládnu to.
Ale sto dní je dlouhá doba.
Máte čas přemýšlet.
Učit se, být otevřenější k ostatním.
Růst.
Den po dni.
Každý východ slunce.
Každý západ slunce.
Smutek mě měnil.
A tak jsem mohl přijmout to,
že se musím postavit na nohy.
Kráčet v jeho šlépějích, zaujmout jeho místo,
i když to nebude lehké,
a přijmout roli náčelníka.
To, co se měl Chris vlastně naučit z Aiseova příkladu,
bylo, jak důležité je dát si čas a prostor
na obtížné pocity.
Součástí života je neuvěřitelný žal,
neuvěřitelný smutek, ale ty, stejně jako stárnutí, nejsou náš nepřítel,
jsou prostě součást balíčku.
Přijdete o lidi, které milujete.
Ale já jsem byl lepší vůdce komunity,
lepší člověk, díky těm sto dnům.
A tak jsem se naučil, že zármutek je krásný.
Zdá se, že tam, odkud jste, mnohem víc přijímáte
a vítáte takový přechod.
Víte, myslím, že západní společnost
si na truchlení nedává dostatek času.
Truchlení je dobré.
Věřím tomu.
Pánové, vaše jídlo.
To nejlepší, co Sunset Pines nabízí. A pane Hemsworthe,
těšíme se, že vás dnes večer uvidíme na našem plese.
-Dobrou chuť. -Děkuju.
Ples?
-To by mohla být zábava. -Ano.
Bylo skvělé s Aiseou mluvit a úžasné slyšet jeho příběh.
Ale pomyšlení, že přijdu o lidi, které miluju,
je asi to nejděsivější a ještě…
nejsem připravený to přijmout.
Promiňte, Elso. Můžete prosím na chvíli
zavřít oči? Jen co to doděláme. Díky.
Poslední část druhého dne bude ples,
kde Chrise konfrontujeme s Elsou, jeho milovanou ženou.
Ale teď je to Elsa, kdo zestárnul o 50 let.
Může to být dobré, nebo tragické.
Netuším, co se stane.
Pohled do zrcadla je vážně konfrontační
a tak skutečný, opravdu skutečný.
Cítím se hodně zranitelná.
A nejsem si jistá, že chci, aby mě Chris takhle viděl.
Jo.
-Chrisi, tady jste. -V pořádku?
Domluvila jsem vám fantastické rande.
-Opravdu? -Vím, že jste ženatý.
-Ale vaší ženě to neřekneme, dobře? -Ano?
Pojďte se mnou. Nestyďte se.
-Dobře, nestydím se, jen… -Jen?
-Jsem jen nervózní. -Dobře. Vidíte tu dámu v růžovém?
-Ano. -Běžte za ní, chlapče!
Promiňte, myslím, že jsem vaše rande.
Ach bože.
-To je tak zvláštní! -Podívejme.
Ach bože.
Chtěl jsem ti poklepat na rameno a říkám si…
„Bože, já ji znám.“
Věděl jsi to?
Ty jo.
Ahoj.
Jsi pořád krásná.
Myslím, že tenhle okamžik si budeme pamatovat navždycky.
Bylo to tak hluboké a nečekané.
Cítila jsem se bezpečně.
Bylo to tak krásné.
-Čekal jsi to? Vůbec? -Netušil jsem, co se děje.
Tohle je bláznivá zkušenost.
Když jsem viděl svou ženu o 50 let starší, byla to zvláštní směs emocí…
jako…
láska, radost, pochopení…
a pak taky
trochu absurdity, ale parádní.
Byl to tak zvláštní…
den, já nevím. Přemýšlel jsem o…
životě a smrti a o všem. Tohle…
Pro mě byl dnešek… přibrala jsem 50 let.
-Jasně. -Je to vážně šok,
když člověk nemá ty roky, aby si zvyknul. Myslím, že ti příroda dala…
-tyhle kroky, aby sis na mě zvyknul. -Jo.
Spadnout do toho takhle přímo je hodně intenzivní.
Jo, je to opravdu konfrontující.
Byl to docela šok, vidět tě.
Říkal jsem si: „Počkej, ukradli nám 50 let.“
Bylo to skoro, jako by se pro tebe blížil konec.
Byl jsem trochu naměkko.
-Chci s tebou ty roky prožít. -Ano.
Potřebujeme ty vzpomínky, že?
Zatančíme si?
Zatančíme si? Jasně. Opatrně na moje záda.
Musíš opatrně. Snaž se držet krok, ano?
Dobrý? Jdeme pomalu.
Možná jsme touhle zkušeností zmírnili Chrisovy obavy
nebo strachy ze stárnutí a smrti,
aby viděl, že stárnutí není tak hrozné.
A že láska nám pomůže překonat téměř všechno.
Myslím, že je zneklidňující přiblížit se tomu věku samotný.
Když máte někoho, s kým tu zkušenost sdílíte, je to méně děsivé.
Když mám okolo sebe lidi, které mám rád,
jsem mnohem ochotnější… to přijmout.
Promiň, musím jít.
Dobře.
Miluju tě.
Taky tě miluju.
Jedno z opravdu důležitých poučení, které si Chris musí odnést,
je, že kde je láska, je i ztráta.
V jeho životě budou ztráty.
Otázka není jestli, ale kdy.
A to nás přivádí k dalšímu kousku téhle velmi zvláštní odysey…
Posuneme se od stárnutí ke smrtelnosti a smrti.
DEN TŘETÍ JEDEN DEN DO KONCE ŽIVOTA
Dobré ráno, klienti.
V Sunset Pines nadešel další krásný den.
Tady si užíváme každý den naplno.
Dnes je divadelní klub.
A nezapomeňte, dnes večer bude ve velkém sále bingo.
A také bychom rádi oficiálně přivítali pana Hemswortha,
který už si u nás zvyká.
Už jsem se do toho zážitku ponořil, cítím se pohodlněji.
A snažím se tomu být neustále otevřený.
Pomalu si uvědomuju,
že to nemusí být tak špatné, jak jsem si myslel, že to bude.
Jsme na začátku třetího dne, našeho posledního.
A posouváme se ke smrti a smrtelnosti.
-Dobrý den. -Zdravím.
Chtěl jsem Chrisovi představit moji kamarádku a kolegyni…
Aluu Arthurovou. Pracuje jako dula pro umírající.
Co přesně je dula pro umírající?
Je to někdo, kdo zastává všechnu nemedicínskou péči
a je během celého procesu oporou umírajícímu i jeho rodině.
V podstatě doprovázíme lidi ke konci života.
Ty jo.
Mluvili jste hodně o konci života.
Dnes budeme mluvit o smrtelnosti.
Dobře.
-Dobře? -Jo.
Máme pro vás malé cvičení,
trochu expoziční terapie…
-Dobře. -…jako přípravu.
-Dobře. -Jste připravený?
-Ano. -Tak jo, jdeme na to.
Jak vidíte, máme tady pro vás pár rakví.
Můžete se na ně podívat,
rozhodnout se, co se vám líbí, co ne.
-Mám si jednu vybrat? -To by bylo skvělé.
Jako na nákupech, porozhlédněte se,
podívejte se, co vás zajímá, co vás přitahuje.
Zvláštní představa. Tahle je trochu jak z domečku pro panenky.
-To je. -Tuhle radši ne.
-Tady máme… -Ano.
…krásnou borovicovou.
Všechny ty druhy luxusního dřeva mi přijdou jako plýtvání, ne?
Aby se pohřbily pod zem.
Měl by z nich být spíš nábytek nebo něco.
Možná lepenka. Rozložitelná.
Taky velmi levná.
-Jo. -Jsou rozložitelné,
biologicky odbouratelné.
Všechno tohle.
Počítám, že tam, kam jdu, toho nebudu potřebovat moc.
Dobře prodyšná?
Prodyšná, krásná, přírodní, jako pro Mojžíše.
-Velký piknikový košík. Dobrý. -Rozhodně. Tady je mahagonová.
-Aha. -Opravdu krásná.
Tahle vám byla vyrobená na míru.
Nechcete si ji třeba vyzkoušet?
-Jo, jasně. -Připravený?
-Rovnou tam skočím, jo? -Jo, pomalu.
Doufala jsem, že když se s Chrisem podíváme na ty rakve,
spojí si to s tím, že jednou bude v rakvi ležet i jeho tělo.
A že tak začne přemýšlet o vlastní smrti.
-Vychytal jste i polohu. -No vida.
-Takhle rychle. -Připadám si jako upír.
-No, skoro. -Jen si odskočím na dlouhou noc.
-Jako smrt? -Jo.
Jo.
-Hotovo. -No…
Bojíme se mluvit o smrti, jsme z toho nesví,
jako by byla něco špatného.
Stromy a kytky umírají, zvířata umírají, baterie v autech umírají, lidi umírají.
Byl to zvláštní zážitek, že?
Jak vnímáte rakve obecně?
Nevím, možná bych byl radši zpopelněný.
Radši než zabalený v malém prostoru,
je na tom něco klaustrofobického.
Nebo byste mě možná mohli hodit jen do oceánu
a pochutnali by si na mně žraloci.
-Hodit tam vaše tělo? -Jo.
Zajímalo by mě, co si myslíte, že se stane po smrti.
Nevím. Pamatuju si, že jako dítě jsem ležel v noci vzhůru
a přemýšlel nad tou představou ničeho,
víte, hotovo, napořád…
-Jo. -A ne jen napořád,
-ale úplně napořád. -Napořád.
A vždycky mě to… Nemohl jsem usnout.
Bylo to takové…
úplně prázdno, nic,
hotovo. Děsilo mě to.
Ve skutečnosti se to může stát kdykoli…
-Jo. -Lidé často chápou konec života
jako vzdálenou představu.
Jako něco, co se děje někde daleko,
ale přichází to dřív, než člověk čeká,
a proto je příležitost setkat se se smrtelností tak užitečná.
Co nejdůležitější jste zjistila z toho,
když mluvíte s lidmi na konci života?
Když jste s někým, kdo zrovna přestal dýchat
a cítíte ten neuvěřitelný klid v místnosti
těsně poté, co tělo opustil život, je to to nejprostší, ale taky nejhlubší.
Život opravdu drží na jednom vydechnutí.
Jednu chvíli tam je a další už ne.
A když odejde, připomene mi to, že já pořád můžu dýchat
a žít a pracovat a milovat
a smát se a mít radost a nosit barvy a…
-Jo, jo. -…objímat, tančit,
a žít. Žít.
Jo, to je krásný.
Dnes ještě budeme dělat meditaci před smrtí.
Přiblížíme vás smrti.
Dobře, fajn.
Ale ještě předtím se s někým setkáte.
-Fajn. -Můžeme?
-Jo. -Tak jdeme.
Jeden z přínosů povídání a přemýšlení o smrti pro někoho
tak mladého a vitálního jako Chris je, že opravdu pochopí,
že se to může stát komukoliv a kdykoliv.
-Natalie. -Zdravím, Chrisi.
A že i mladí lidé můžou onemocnět.
Byla jste na hodině malby.
Ano. Zdravím vás.
Alua říkala, že bychom si měli promluvit.
Ano. Já jsem tady, abych vám řekla o mé zkušenosti
se čtvrtým stadiem rakoviny. A abych pravdu řekla, nevím,
kolik mi zbývá času.
Teď je mi 27 let.
Ale když mi bylo 20, našli mi melanom ve třetím stadiu.
Měla jsem ho v lymfatických uzlinách, takže moje jediná možnost byla operace.
Takže mi vzali palec na noze a všechny lymfatické uzliny.
Ve dvaceti se mi život převrátil vzhůru nohama.
-Jasně. -A…
Od té chvíle myslím na smrt každý den.
Ve dvaceti nikdo nepředpokládá, že mu najdou rakovinu.
Na takovou diagnózu vás nikdo nepřipraví.
A hlavně na to, jaký dopad to bude mít na vaši rodinu
a vaše kamarády. Celý můj svět se změnil
v podstatě přes noc.
Rakovina se stala mojí obecnou identitou.
Pro všechny jsem vlastně byla ta nemocná.
Tehdy jsem byla na chvíli vážně ztracená.
A potřebovala jsem zase najít toho, kým jsem byla předtím.
Jasně.
A tak jsem odjela, do Benátek.
Ne abych utekla, ale abych byla někde, kde nikdo neznal můj příběh,
abych mohla vyřešit samu sebe a to, jak žít s rakovinou.
A potkala jsem jednoho kluka a zamilovala se.
On mě viděl takovou, jaká jsem, což bylo opravdu krásné.
Alexander je nefalšovaný a milý.
A já o něm často říkám, že je můj dub.
Je to neochvějný člověk, který pevně drží i mě.
Když máte rakovinu, nevíte, jestli si můžete dovolit být milovaní.
A váš vztah k lásce a vám samotným…
víceméně vyletí komínem.
Láska je ta nejúžasnější věc, jakou máme
a jakou můžeme na tomto světě zažít.
A to, že můžu zažívat jeho lásku…
Jsem s ním tak šťastná. Tohle jsou slzy štěstí.
Ale po třech měsících našeho románku jsem přijela domů,
šla na rutinní vyšetření a tam mi řekli, že se mi rakovina vrátila do plic.
Teď to bylo čtvrté stadium.
Tak jsem mu to řekla. A řekla jsem mu, že se s ním rozcházím.
A on se jen otočil a povídá: „Ne.“
A pokračoval:
„Jsem v tom s tebou.
„Chci s tebou strávit všechen čas, který mám.
„Je jedno, jestli ho bude hodně, nebo málo. Prostě jsem si vybral tebe.“
Kvůli mojí diagnóze asi vnímám čas jiným způsobem.
Čas, který máme, je strašně vzácný.
Jděte do toho po hlavě a užijte všechen čas, co máte,
protože nikdo neví, kolik mu ho zbývá. Takže prostě budeme spolu.
A budeme spolu, ať se děje cokoli.
Je jedno, kolik nám zbývá času.
Předtím jsme mluvili o přijetí.
Jak jste na tom s přijetím? Tím slovem nebo pojmem, který představuje?
Posledních sedm let myslím na smrt každý den.
Přijala jsem svoji smrtelnost?
Ano a ne.
Myslím, že lidé mají ke stárnutí zvláštní vztah,
mají z něho velký strach. Ale po pravdě, já bych zestárla moc ráda.
Nic nechci víc než zestárnout.
Myslím, že je to dar.
Všichni jednou zemřeme.
Musíte žít život nejvíc, jak to jde, a užívat si ho.
Nasát každou chvilku.
-Jo. -Jo.
Váš život může skončit kdykoli.
Takže si ho užívejte, užívejte čas, využijte ho co nejlépe.
A milujte, co nejvíc můžete.
Povídání s Natalie je srdcervoucí zážitek.
Poslouchat její příběh a slyšet někoho…
mluvit tak důstojně a vyzrále o něčem tak nejistém
je dost inspirativní.
-Ahoj. -Rád tě vidím.
-Jak to jde? -Skvěle.
Povídal sis s Natalie?
Jo, je neuvěřitelná.
Cítil jsi… že zítřek nemáme jistý?
Jo.
V těchto věcech není nic jisté. Cítíš to tak?
Rozhodně, ano.
Byla tam zásadní potřeba zatřást světem,
předat to sdělení a říct: „Neblbněte,
„neberte to jako samozřejmost. Nasajte každou chvilku.“
Tohle jsem u všech cítil jako stálé téma.
Všechno to začíná zapadat dohromady
a začínám tomu všemu líp rozumět.
Dostali jsme se na konec tvého pobytu tady na Sunset Pines, kamaráde.
Poslední, co musíš udělat, je projít támhle těmi dveřmi.
A ať už tam najdeš cokoli, přijmi to.
Dobře.
Tohle je nejsmělejší část celého experimentu.
Díky, kamaráde.
Posuneme naše imerzivní divadlo
až na samou hranici.
Dobře.
Jedeme do nemocnice.
Srdeční zástava, 180 na 120.
Jedem, jedem.
Kyslík. Hluboký nádech.
Chrisi! Chrisi!
-Chrisi, slyšíte mě? -Nehmatám puls. Ustupte.
Oblečení volné.
-To bylo silný, co? -Jo, hodně zvláštní.
-Docela zážitek. -To… jo.
Když teď ale vidíte mě,
tak asi nešlo všechno podle plánu.
Jo.
Teď spolu uděláme meditaci před smrtí.
Záměrem této meditace je přinést vám větší uvědomění
konce vašeho života a taky vás znovu spojit
-se životem jako takovým. -Jasně.
Začneme tím, že zavřete oči.
A teď se zhluboka nadechněte.
Opakujte si pro sebe: „Moje smrt je nevyhnutelná.“
-Moje smrt je nevyhnutelná. -Při nádechu: „I já zemřu.“
I já zemřu.
Vezmeme vás na cestu.
Každý, koho jste potkal a všechno, co jste dělal,
vedlo k této chvíli.
-Při nádechu: „Zestárnete.“ -Zestárnete.
A při výdechu opakujte: „Vaše tělo zanikne.“
Tělo zanikne.
Když se naučíte to přijmout,
dokážete najít něco ještě hlubšího a cennějšího.
Při nádechu: „Přijdete o lidi, které milujete.“
A při výdechu, opakujte: „Zármutek je krásný.“
Zármutek je krásný.
Při nádechu: „Váš život může skončit kdykoli.“
Váš život může skončit kdykoli.
-„I vy zemřete.“ -„I vy zemřete.“
I vy zemřete.
On je můj dub.
Užívejte čas…
A milujte, co nejvíc můžete.
Když si teď sám sebe představujete na smrtelné posteli,
dobře se podívejte, kdo stojí okolo.
Kdo vás drží za ruku?
Vaše tělo slábne…
a vy se začínáte rozplývat.
Uvolněte pouto k Else.
Uvolněte pouto ke svým dětem.
Vaši milovaní vás nemůžou zachránit.
Už si nevytvoříte žádné nové vzpomínky.
Teď se poddáváte… a vydáváte se ke smrti.
Uvědomíte si, že jste přijal to, že jednoho dne váš život skončí.
Můžete otevřít oči a sfouknout svíčku.
-Ahoj. -Ahoj.
Pojď sem.
No jo.
Pojďte, posaďte se.
Kam chcete.
Další jedinečný zážitek.
Jaké to bylo?
Cítil jsem smír. Bylo to…
Nenahánělo mi to strach.
Spíš jako bych odplouval po řece.
Tam na druhou stranu, ať už je to kdekoli.
Když jste říkala: „Myslete na místo, kde byste byl nebo chtěl být.
„Kdo by stál kolem vás, až budete umírat.“
A já viděl sebe u nás v obývacím pokoji
s rodinou a přáteli… a pak mi to došlo,
vždyť tohle mám celou tu dobu.
-Mám velké štěstí. -Jasně.
-Jo, přesně. -Jo.
Je to pro mě známé místo i zážitek.
Nemám z toho pocit osamění, spíš…
Je to jako jakákoli neděle,
když jsou kolem mě ti, které miluju.
Ty hovory, které jsme poslední dny vedli,
o tom, jak mám pocit, že o něco přicházím
nebo moc pracuju, a měl jsem chvíli
klidu a zastavení a říkal jsem si,
to je skvělý, určitě můžu dělat věci jinak,
ale nemůžu se dívat zpátky, jako že to byla chyba nebo
jsem něco dělal špatně.
A pak ta zvláštní paralela mezi myšlenkou přijmout smrt
a nechat věci být, a přijmout život a nechat to být.
Ale neznamená to, že ten volant pustíte úplně,
ale jen si začnete užívat tu jízdu a ty výhledy, že jo?
Na přijetí je něco hrozně smířlivého.
A je vtipné vrátit se oklikou zpátky k Sunset Pines
a té možná laciné větě.
„Tady si užíváme život naplno.“
-Ale ten klíč je celou dobu v téhle větě. -Jo.
Vítejte v Sunset Pines. Tady si užíváme život naplno.
Díky.
Ahoj.
To byl ten hlavní pokyn. Užívat život naplno.
V pořádku?
Jaké to bylo?
Bylo to úžasné. Hodně výjimečné.
Zkus si to. Stačí jen tři dny.
Jasně.
Máme tendenci zacházet se životem, jako bychom na něj měli právo.
Že díky tomu, že jsme se narodili,
máme právo na život, máme právo na zítřek.
Ne. Život je dar.
Další den je dar.
-Než půjdete, podepíšete mi obraz? -Jistě.
Naplněný život prostě zahrnuje smrt i bolest.
Ale stejně můžeme být vděční za každou další minutu
na téhle krásné, šílené planetě. Představte si to.
Hurá!
Tohle je můj dub.
-Indy, rychle. -Život nepřijde
někdy v budoucnu,
až konečně najdete toho člověka nebo zhubnete
nebo přestanete tolik pracovat nebo získáte tu práci nebo cokoli jiného,
odehrává se teď a tady. Jste v něm.
Žijete ho.
-Děkuju. -Měj se.
Pravda je, že máme svoje hranice.
Děkuju, lidi.
Tahle zkušenost ke mě přišla v pravou chvíli.
V momentě, kdy se v životě chci zaměřit na to opravdu důležité.
A důležité je všechno.
Každý moment.
Každý úsměv. Každá slza.
-Tati! -Každá pusa.
Všechno.
Přineslo ti to radost?
-Rozhodně. -Paráda.
Ahoj, Chrisi!
Žít co nejdéle, nejzdravěji a nejšťastněji.
To bude práce na celý život.
Víte co, to je závěr.
Skvělá práce, všichni.
Jakeu, střih!
Překlad titulků: Jana Tomášková