Käynnistä se.
Ota meri hallintaasi.
Syke on 145.
Se on tuplaten normaali.
Tämä vuoden aikana olen tutkinut pidempään elämisen tiedettä.
Tehnyt kaikkeni estääkseni aikaa kulumasta.
Mutta mitä teenkin, ikääntyminen ja kuolema voittavat.
Mitäkö teen sen suhteen?
Sidot minut.
Tämä ei ollut sopimuksessa.
Tosi viehättävää.
Nyt kiinnitämme painoja, Chris.
Ilmeisesti teen näin asian suhteen.
Tämä muotikatastrofi on nimeltään ikäsimulaattoripuku.
Se on suunniteltu MIT:ssä ja kalibroitu vartaloani varten.
Benjiköydet rajoittavat liikkeitä.
Kannan lähes 14 kilon painolastia.
Nämä kengät vaikeuttavat tasapainoilua.
Teen kaiken tämän, jotta voin kokea, miltä vartaloni tuntuu 50 vuoden päästä.
Haluan nähdä, miltä näytät 87-vuotiaana.
Vaimoni Elsa on liiankin kiinnostunut.
Taidat tykätä tästä puvusta.
- Jätä se päälle. - Puen tämän treffeille.
"Ei, älä pue palomiehen asua."
- "Pue se vanhentava puku." - Pue se…
Pitkän iän tutkijat uskovat intuitionvastaisesti, että avain -
pisimpään, terveellisimpään elämään ei olekaan ikääntymisen vastustaminen -
vaan sen hyväksyntä.
Menetät kuulosi.
Näytät naurettavalta.
Lopettelen nuorena pysymisen kamppailun opettelemalla vanhenemaan.
- Menetät osan näkökyvystäsi. - Tämä on muuten syvältä.
Hei, Chris.
Brutaalia.
- Miltä tuntuu? - Vanhalta.
Täältä tullaan.
Kaikki harjoituksiin.
KUVAUS KÄYNNISSÄ ÄLÄ LIIKU
Tiedän vain, että hyppään 50 vuotta tulevaisuuteen -
ja vietän seuraavat kolme päivää kasikymppisenä.
SYNTYMÄAIKA 11.8.1983
Siirry vastaanottoon, kiitos.
Tämän oudon haasteen suunnittelija on tohtori BJ Miller,
maailmankuulu palliatiivisen hoidon ekspertti.
Hänen työnsä keskittyy vanhenemisen ja kuoleman hyväksynnän -
muuntavaan voimaan.
Kuoleminen tarjoaa meille jotain. Voimme muuttaa suhtautumistamme siihen.
Chris osallistuu uniikkiin kokeeseen.
Valmiina, vanhukseni?
En tiedä. Kysy kolmen päivän päästä.
Teemme jotain rohkeaa ja uutta.
Yhdistämme taiteet ja tieteet -
luodaksemme immersiivisen maailman Chrisille.
Rakensimme eläkeläisyhteisön.
Kolme päivää Sunset Pinesissa…
TERVETULOA ELÄKEKYLÄÄN
…ja sitten tapamme Chris Hemsworthin.
Hidasta! Miksi ajat noin kovaa?
- Kaikki hyvin. Pääsemme perille. - Antaisit minun ajaa.
- Ei käy! - En näe tai kuule mitään.
Tervetuloa Sunset Pinesiin.
Tämäkö on uusi kotini?
HYVÄKSYNTÄ
Uusi paras ystävä.
Vihdoin perillä. Tätä olen odottanut. Tilaisuutta päihittää vanhentuminen.
Hei.
Miten vaikeaa se on?
Chris ei vaikuta huolestuneelta, mutta hän on aliarvioinut vanhuuden.
Hän haluaa sieltä pois mahdollisimman pian.
ENSIMMÄINEN PÄIVÄ KOLME PÄIVÄÄ ELINAIKAA JÄLJELLÄ
Tästä se lähtee.
Selvä.
- Elsa. - Hei. Näetkö minua?
Minne menemme?
- Katso tätä. Hei. - Mitä kuuluu?
- Chris. Hauska tavata. - Mukava tavata.
Olen BJ. Miltä puku tuntuu?
Olen painavampi ja hitaampi.
- Se on tarkoituskin. - Näin on.
Se on ensimmäinen osa immersiota. Toinen osa on tämä paikka.
- Niin. - Sunset Pines.
Tämä on sinua varten rakennettu eläkeyhteisö.
Selvä.
Tämä on kolmipäiväistä, immersiivistä teatteria.
Tämä on hiukan surrealistista.
Mutta surrealismissa on jotain aitoa.
Kaikki Chrisin tapaamat vanhukset ovat oikeita ihmisiä.
He ovat vuorovaikutuksessa Chrisin kanssa, ovat seurana ja kuuntelevat.
Mutta Sunset Pinesin henkilökunta koostuu näyttelijöistä.
He kohtelevat Chrisiä kuin 87-vuotiasta. He eivät unohda hahmoaan.
Anteeksi keskeytys, tri Miller. Tervetuloa,
hra Hemsworth, Sunset Pinesiin, jossa joka päivä eletään täysillä.
Olen Sofia. Olen hoitaja. Vien sinut perehdytykseen.
Voisitko sanoa nyt näkemiin?
- Nähdään. - Nähdään.
No niin.
Haluatko kävellä vai haluaisitko tuolin?
- Kävely sopii. - Selvä.
Voi kestää hetki totutella asumiseen täällä Sunset Pinesissa.
On normaalia tuntea olonsa ulkopuoliseksi, mutta lupaan,
että yhteisömme ottaa avosylin vastaan ja on tukena.
Tuossa on kaide. Pyydän, että käytät sitä. Noin. Kaikki hyvin?
- Kyllä, kiitos. - Niinkö?
- Joy hoitaa ilmoittautumisen. - Selvä.
Sitten näet asuntosi.
Tämä on villi kokemus.
Yritän ymmärtää sitä edetessäni, mutta se on outoa.
- Hei, Joy. - Päivää.
- Tässä on hra Hemsworth, uusi asukas. - Hei, hra Hemsworth.
Tervetuloa Sunset Pinesiin, jossa eletään joka päivä täysillä.
- Siistiä. - Lisään sinut järjestelmään.
Hetkinen vain.
Selvä. Tarvitsen tämän…
Tämän puvun käyttö on kamalaa. Se on tosi epämukava.
Kaikki on raskasta.
Oloni on hyvin rajoitettu.
Lisäksi en näe enkä kuule hyvin.
Minulta menee 20-30 prosenttia sanotusta ohi.
Katso suoraan linssiin. Valmista.
Olo tuntuu eristetyltä, koska kaikki -
tuntuu suljetulta.
Mitä kuuluu?
Mitä?
- Mitä kuuluu? - Anteeksi.
- Oloni on hämmentynyt - Selvä.
En näe tai kuule kunnolla.
- Sehän on tarkoituskin. - Selvä.
Iso syy tämän kokemuksen antamiseen on se,
että elämme keskellä epidemiaa, jossa kielletään ikääntyminen,
vanhuus ja kuolema. Se on eräänlainen stressitekijä.
Se on huono asia verenpaineelle, hormoneillemme ja neurokemiallemme.
Tällä on suora fysiologinen vaikutus -
vartaloihimme. Tällainen stressi voi lyhentää elämää.
Näemme yhä enemmän vertaisarvioituja tutkimuksia,
jotka sanovat, että jos hyväksymme sen totuuden,
jos löydämme tavan hyväksyä sen ja sopeutua vanhenemiseen,
on onnellisempi, vähemmän masentunut ja voi ehkä elääkin pidempään,
eikä vain päivää tai paria vaan mahdollisesti vuosia.
- Niin - Jestas.
Käykö järkeen?
Kaikki on valmista.
Tulostimme henkilökorttisi.
Tarkistaisitko, että tiedot ovat oikein?
Syntymäpäivä ja nimi?
Nimi on oikein. En tiedä kuvasta. Mitä minulle tapahtui?
Se olet sinä. Kaunis vanha mies.
- Nämä 50 vuotta olivat rankat. - Autanko nauhan kanssa?
Laitan sen jättimäisen pääni yli. Noin.
Kyllä!
No niin.
Olet virallisesti uusi asukas. Michael.
Mitä kuuluu, hra Hemsworth? Olen Michael, hoitaja.
- Mitä kuuluu? - Tervetuloa Sunset Pinesiin.
- Kiitos. - Jossa eletään…
Jossa eletään joka päivä täysillä. Upea kuva.
- Kiitos. - Minne menemme?
- Asunto yhdeksän, kuusi. - Kuusi.
- Kuusi? - Ne ovat hienoja sviittejä.
Seuraavina päivinä Chris loikkaa eteenpäin -
50 vuotta, ja esittelemme hänelle kiihdytetyn version ikääntymisestä.
Pidätkö kroketista?
- En oikeastaan. - Selvä.
Jotta hän saisi maistiaisen, eikä vain ajateltavaa,
vaan fyysisen kokemuksen, jotta hän voisi kokea,
millaista on olla vanha ja miltä tuntuu olla elämän reunalla ja sen lopussa.
Odota, Fred.
Tämä menee tästä vain oudommaksi.
Ei koskaan.
Varokaa, leidit. Täältä tulee tuoretta lihaa.
- Huomenta. - Tule, Chris.
No niin. Tämä on upea ympäristö. Tosi ystävällinen.
- Tervetuloa. - Kiitos.
- Mitä Fran? - Olen valmis.
Palataan myöhemmin tervehtimään. Pysy kaukana hänestä.
- Selvä. - Hän on oikea korttihai.
- En ole pelaaja, joten pysyn kaukana. - Pysy kaukana. Miten menee, Ian?
- Hei, mitä kuuluu? - Tervetuloa.
Voit kulkea, missä haluat.
Tuosta huolimatta. Älä välitä siitä.
- Pääsy kielletty. - Selvä.
Tässä uusi kotisi on.
- Tämä on minun. - Näin on.
Mitäs sanot?
Voit muistella menneitä.
Vanhenin nopeasti.
Isoveljeni näyttää nuorimmalta. Onpa hullua.
Joy sanoi, että näyttelit ennen.
Niin. En uskonut näytteleväni, kunnes hiukseni näyttävät tuolta.
Luulin lähiteatteriksi, mutta…
- Lähinnä. - Hieno homma.
THORIKUISESTI
Täällä on kirjasikin.
Thorikuisesti!
Vaimosi toi tänne muutakin.
Halusimme tehdä tästä kodin sinulle.
Katselit paikkoja. Tuntuuko tämä hyvältä?
Voisiko tämä olla koti?
Tämä tuntuu yksinäiseltä.
Niinkö?
- Tuntuu sairaalalta. - Niin.
Tämä on…
Tähän asti tämä on tuntunut teatterilta.
Se on ollut hauskaa,
ja kun menen huoneeseeni,
se alkaa iskeä enemmän ja kaikki tuntuu todemmalta.
Kiehtovaa.
Lasken tämän kassin maahan,
ja sitten tapaamme Garyn. Hän on liikuntakamusi.
- Selvä. - Selvä.
Hän näyttää mahtavia liikkeitä. Hän on kiva ja Tai Chi -mestari.
- Siistiä. - Niin.
Gary on legenda täällä.
Varo, jos hän haastaa sinut.
Olen aika kilpailuhenkinen.
Gary. Miten menee?
- Hyvin. Kiitos. - Uusi naapurisi Christopher.
Hei, Chris. Tervetuloa Sunset Pinesiin.
- Kiitos. - Tämä on eläkeparatiisi.
Onko?
Mikä on parasta täällä?
Meillä on perinteistä bingoa.
- Bingo? - Bingo!
- Selvä. - Niin.
Se on aivotreeniä. Bingo ei ole fyysistä.
Täällä voi myös pelata pingistä tai treenata salilla.
- Niin. - On aerobicia.
Hienoa.
- Liitytkö seuraan? - Mieluusti.
Tänne päin. Varo.
Onko teillä hyvä meininki? Valmiita aloittamaan?
Kyllä! Aerobic-tunti. Siellä on Gary.
Tänne, Chris.
Hänellä on mukanaan uusin asukkaamme. Hei, Chris. Hauska tavata.
- Hauska tavata. - Mitä kuuluu?
Tämän puvun kehittäneet MIT:n tieteilijät -
ovat tarkkailleet puvun käyttäjiä. He käyvät läpi kolme eri vaihetta.
Ensin tulee kielto, jolloin he taistelevat pukua vastaan.
Aloitetaan isolla sisäänhengityksellä jalat levällään.
Hengitys sisään.
Annamme Chrisille tilaisuuden pistää puvulle hanttiin.
Tarjoamme tilaisuuden päihittää ikääntyminen, tavallaan.
Oikea, vasen, oikea. Hyvää liikettä. Pistäkää koko kroppaa liikkumaan.
Lisätään kädet. Hienoa! Vähän draamaa.
Kuin olisimme yökerhossa. Niin kuin silloin ennen.
Aivan, ennen. Tuntuu eiliseltä.
Selvä. Sitten lantiot.
Taakse ja eteen.
Katsokaa Garya. Hienosti menee. Olet kunnossa, Chris? Haluatko istua.
- Hyvin menee. - Kaikki hyvin?
- Valmiina, Chris? - Kyllä.
Täältä tulee.
No niin, vanhus.
Mailassa on vikaa.
- Niin kaikki sanovat. - Lopeta puhuminen.
Ikääntymispuku on brutaali.
Se vaikuttaa liikkeisiini monella tapaa. Ja se väsyttää.
- Sunset Pines. - Sunset Pines.
Sano Pines, Chris.
Ja yritän puskea sen ohi, mutta…
Kulutan itseni loppuun.
Häviän tämän taistelun.
Eikä, Chris, luovutatko jo?
- Hiljaa, Gary. - Kappas vain.
Tämä on vaikeampaa kuin luulin.
- Sunset Pines. - Riittää Sunset Pinesit.
Hengitetään ulos.
Tuo oli vasta lämmittely.
- Mahtavaa! - Mitä?
- Sinusta on tähän, Chris. Miltä tuntuu? - Istun hetkeksi.
Chris huilii tämän ajan. Se käy. Astukaa yhdessä.
Astukaa yhdessä.
Ikääntymispuku saa hermostumaan tulevaisuuden takia.
Minua pelotta kai fyysisten kykyjen heikkeneminen.
Jos en voi liikkua, leikkiä lastenlasten kanssa,
jos en voi surffata, liikkua. Siitä kaikesta pidän.
Se voisi olla tosi haastavaa mutta myös pelottavaa.
Hienoa työtä. Kiitos paljon. Ensi kertaan.
Hyvä treeni.
Oletko kunnossa?
- Kyllä, kiitos. - Eipä kestä. Ei kiirettä.
- Hei. - Hei.
Haluan tarkistaa tilanteen pitkän päivän päätteeksi.
Tämä oli tosi pitkä päivä. On kuin olisin tehnyt intensiivisen treenin.
- Emme nuorene tästä. - Niin.
Gary, siitä olisi apua, jos kertoisit Chrisille -
taustastasi, nuoremman itsesi tarinan.
Kun olin nuorempi, olin huippukunnossa.
Kun olin aktiivinen ja fyysinen.
Niin.
Suosikkilajini oli kung fu.
Siitä tuli valtava osa elämääni, identiteettiäni.
Olin tosi hyvä siinä. Voitin palkintoja ja mestaruuksia.
Yhdessä vaiheessa sain mustan vyön Shaolinin temppeliltä.
Se vasta oli jotain.
Eräänä päivänä harjoitellessani minua sattui pahasti.
Tein liikaa ja murskasin polveni.
Kun vanhenin, vartaloni ei tuntunut samalta.
En voinut olla sitä, mitä ennen olin.
Kun on nuori, ajattelee olevansa Teräsmies -
ja elävänsä ikuisesti. Sitä ei mietitä, että vanhetessa -
alkaa tajuta, että vartalon eri osat saattavat alkaa hajota.
Totuus on se,
että vanhenee ja vartalo pettää.
On pakko hyväksyä pikkuhiljaa…
- Niin. - …että tilanne on se.
Silloin aloitin Tai Chin.
Kun kävelin eräänä aamuna,
näin vanhusryhmän, joka teki hidastettuja liikkeitä.
Heidän tasapainonsa,
notkeutensa ja ylväytensä saivat minut uteliaaksi.
Näin jotain, mihin samaistuin.
Tilaisuuden.
Aloitin Tai Chin harjoittelun.
Tein sitä aina vain enemmän.
Kun opin siitä, löysin uuden tavan -
saada yhteys fyysisyyteeni.
Se opetti minulle paljon ja uuden tavan ajatella ja elää.
Ehkä siitä olisi hyötyä sinullekin.
Yksi toisillemme tekemistä julmuuksista on, että vanheneminen on epäonnistumista,
kun vartalomme pettävät meidät. Ei. Mutta me vain näemme sen asian niin.
Vaikka vartalostamme tulisikin heikompi, se avautuu toisille asioille.
Vaikka se osa meistä pienenee, se tekee tilaa jollekin suuremmalle.
Ihmiset todella loistavat, kun tulee rajaa vastaan.
- Aivan. - Tavallaan se on lahja, eikö?
Niin, silloin kokee ahaa-elämyksen, kun oppii hyväksymään asiat,
kuten ne ovat.
Silloin löytää jotain syvempää ja arvokkaampaa.
Puheesi kuulostaa järkevältä,
ja se ajattelemaan, ettei tämä ole paha…
Miten ajattelisin sitä uudella tavalla ja miten sopeutuisin.
Mennäänkö kokeilemaan Tai Chitä?
- Kuulostaa hyvältä. - Selvä.
Toivon, että kuuntelemalla kokemustani -
Chris oppii, että on tapoja,
joilla voi jatkaa haluamansa elämän elämistä.
Silloin tekemistään voi laajentaa.
Voi löytää syvemmän ymmärryksen vartalostaan.
Oli hienoa jutella Garyn kanssa.
Ymmärrän, että lähestyin ikääntymispukua väärin.
Sitä ei pitäisi yrittää voittaa. Pitäisi mukautua ja kehittyä sen kanssa.
Ensimmäinen päivä on ohi. Sunset Pinesin eläkeyhteisö.
Olen käymässä yöpuulle. Käytettyäni pukua olo on vanha.
Se rajoittaa.
Aloin olla ärsyyntynyt varsinkin, kun minulle puhuttiin -
sillä tavalla, jolla moni meistä puhuu vanhuksille,
eli hyvin selkeästi.
Siinä on melkein holhoava sävy.
Toivottavasti en tee niin, kun puhun vanhuksille.
Nyt minun on viihdyttävä tässä huoneessa.
Täällä on valtava sänky, joka näyttää sängyltä,
jossa lapseni nukkuisi. Mitä muuta löytyy?
Ei paljonkaan. Tämä on vähän kuin vankila.
Hyvää yötä.
TOINEN PÄIVÄ KAKSI PÄIVÄÄ ELINAIKAA JÄLJELLÄ
Huomenta, asukkaat.
On taas kaunis päivä täällä Sunset Pinesissa,
jossa elämme joka päivä täysillä. Tänään järjestetään hauskaa tekemistä,
ja illalla -
järjestämme Sunset Pinesin tanssit. Älkää unohtako tanssikenkiänne.
Huomenta, Chris!
Toisena päivänä Sunset Pinesissa Chris asettuu aloilleen.
Hei, Chris.
Tätä pukua käytettäessä MIT:n tutkijat ovat huomanneet,
että toinen vaihe on pukuun mukautuminen.
Kokeile, voitko koskettaa varpaitasi.
Jos haluan kokemuksesta pitkäkestoista hyötyä,
päivän tavoitteeni on sopeutua elämään ikääntymispuvussa.
- Jestas. - Ensin -
revanssi Garya vastaan.
Pelataanko taas?
Tällä kerralla olen mukautunut ja hankkinut peliparin, Douglasin.
Hyvä lyönti.
Gary!
Hyvä lyönti.
Katsokaas tätä.
Emme katso. Lyö palloa.
Täältä tulee.
- Siinä se. Peli on ohi. - En pelaa enää.
Älähän nyt.
Chris yrittää sopeutua pukuun -
ja liikkua siitä huolimatta. Hakkeroida sen.
Olen liian vanha tähän.
Mutta hän ajattelee yhä, että puku täytyy voittaa.
Hän ei voita pukua mukautumalla siihen.
THORIKUISESTI CHRIS HEMSWORTH
Teen parhaani mukautuakseni pukuun.
Mutta se lähinnä ärsyttää minua.
Tuo on minun.
- Kiitos paljon. - Hyvä peli.
Ehkä pitää kokeilla jotain vähemmän fyysistä.
Kaikki hyvin, Chris?
Raukka parka.
Ja vähän luovempaa.
Hei. Kerron teille päivän taidetunnista.
Tänään teemme omakuvat.
Ei tuollaista reaktiota. Kaikki osaavat. Tutkimme identiteettejämme tänään.
Joten innostukaa. Pitäkää hauskaa.
- Selvä. Kiitos. - Pitäkää hauskaa.
Hei, Chris. Olen Natalie.
- Hauska tavata. - Tervetuloa.
- Tsemppiä. - Kiva. Kiitos.
Kakkospäivän tavoite on saada Chris siirtymään mukautumisesta -
puvun viimeiseen opetukseen.
Hyväksyntä ja oppiminen nojaavat toisiinsa.
Mikä on lempivärisi?
Pidän tällaisesta sinisen pinkistä tunnelmasta.
Selvä.
Vähän kypärääni.
Oikein kiva. Se tekee siitä vähän mielenkiintoisemman.
Tiedän, mitä teen. Lisään ralliraidan.
- Ralliraidan? - Niin.
- Täältä tulee. - Ralliraita.
Odota. Älä liiku.
- No? - Mitä sanotte?
- Näyttää upealta. - Kiva.
Miten toimit käden kanssa, jossa on hihna?
Hankalaa, eikö?
- Tuntuuko 80-vuotiaalta? - Kyllä!
Käsivarsi tuntuu raskaalta.
- Näytät jäykältä. - Tuntuukin jäykältä.
Mikä on salaisuutenne? Miten pysytte aktiivisina?
- Minä uin ja kävelen. - Niin.
Menen ulos ja teen kaikenlaista. Uin koko talven.
- Olen aktiivinen 80-vuotiaana. - Niin.
Sen lisäksi, että on fyysisesti aktiivinen, mielen on oltava aktiivinen.
On oltava hyvä suhde perheeseen, lapsiin, lapsenlapsiin, ja hanki ystäviä.
Niin.
Kun suhteita ylläpitää, auttaa myös itseään -
pysymään nuorekkaana.
Jos Chris hyväksyy vanhenemisen ja unohtaa -
fyysisen itsenäisyyden,
silloin hän voi oppia luottamaan toisiin.
Hänen on ajateltava itseään isommin,
jotta hän muistaa heikkouden, haavoittuvuuden ja vanhuuden.
Tämän voi oppia, jos hyväksyy faktat.
Silloin voimme kokea, miten paljon yhteydessä olemme -
toisiimme ja ympäröivään maailmaan. Se on tosi hyvä asia terveyden kannalta.
- Onko sinulla lapsia? - Kolme.
Kuinka vanhoja?
Yhdeksän ja seitsemänvuotiaat kaksospojat.
- Niin. - He olivat hauskoja vauvoina.
Kyllä, ja nyt.
Kaipaatko heitä, kun matkustat -
- ja näyttelet? - Ilman muuta.
Kyllä vain.
Näyttää hyvältä. Hyvää työtä.
- Kerro omastasi, Chris. - En ole varma, mikä tämä on.
Minun ja koalan risteytys.
- Suusta puuttuu vain eukalyptuksen lehti. - Näyttää hienolta.
Hei.
- Hei. - Miten menee?
No…
Riisun puvun hetkeksi. On niin hyvä, kun…
On mukava hengähtää.
- Tuntuuko ilman hyvältä? - Kyllä.
Hyviä uutisia.
Voit hyvästellä puvun.
Se koe on ohi.
Ihanaa.
Jätän se tähän sohvalle.
Aivan.
Tärkein oppitunti on hyväksyntä.
On joitain asioita ja taisteluita, joita emme voi voittaa,
etkä sinä voita tätä pukua…
Niin.
…etkä voita vanhenemista, eikä se haittaa.
Niin. Mutta miten ihmiset hyväksyvät sen?
Kerron sinulle parista asiasta.
Kun olin 19 ja opiskelin toista vuotta,
elämä oli tosi hyvää.
Toisen vuoden syksyllä -
pelleilin ystävieni kanssa -
lähijunan päällä. Ystäväni ja minä -
kiipesimme junan päälle kuin puuhun.
Se oli pysäköity juna.
Kun nousin seisomaan… Ranteessani oli metallinen kello.
Kun nousin seisomaan, olin tarpeeksi lähellä virtalähdettä,
että sähkö kulkeutui kelloon. Tapahtui iso räjähdys,
ja kaikki muuttui hetkessä.
Menetin toisen käsivarren ja molemmat jalat.
Kävin todella lähellä kuolemaa.
Se mursi minut.
Elämäni oli ohi. Menetin kaiken.
Ajattelin: "Kuka minä olen nyt?"
Se pakotti kuvittelemaan itseni uudelleen.
Mukautumalla pääsee vain puoliväliin. Asia oli hyväksyttävä.
Jossain vaiheessa, ja siihen meni vuosia,
mutta tuli vaihe, kun päästin vanhasta vartalosta,
vanhasta itsestäni irti.
Hän kuoli.
Mikäkö minua odotti?
Tiesin, ettei identiteettini ollut jaloissani.
Katson joskus peiliin ja sanon:
"Tämä on elämääni. Tämä. Tämä on minun elämääni."
Tämä osa hyväksymistä on se, kun antaa muutoksen tulla.
Tule.
Juuri noin. Hyvä tyttö.
Se oli valtava juttu minulle.
Onnettomuuden jälkeen opettelin leikkimään sillä,
miten näen itseni maailmassa.
Itsetuntoni laajeni niin, etten vain sopeutunut raajojen menetykseen.
Aloin löytää merkitystä siitä ja ymmärtää kokemustani.
Opiskelin lääketiedettä ja innostuin heti palliatiivisesta hoidosta.
Ihmiset ymmärtävät sen väärin. Että on kyse elämän lopusta ja kuolemasta.
Työni on hoitaa kärsiviä ja auttaa ihmisiä löytämään elämälleen merkitys.
Sitä voisi kutsua myös filosofiaksi.
Tule. Tänne näin.
Tarinani on dramaattinen, mutta vain yksi versio tästä teemasta.
Me kaikki kärsimme ja törmäämme asioihin, joita ei voi hallita.
Se tuo meidät hyväksyntään, ja sen yritän saada Chrisin tekemään.
BJ:n kanssa puhuminen saa kunnioittamaan hänen asennettaan.
Hän koki yhden rankimmista asioista, joita ihminen voi kokea, ja vielä nuorena,
ja silti hän on hyväksynyt kokemuksen.
Se on kaunis tapa lähestyä elämää.
Alat siis huomata vihjeitä -
ja nähdä pilkahduksia hyväksynnästä?
Niin. Olen hyväksynyt sen,
etten ole voittamaton.
Mielenkiintoista on se, että ajattelen sitä,
että koittaa päivä, jolloin pukua ei voi riisua.
Se on pelottava ajatus minusta.
- Se on iso juttu. - Niin.
Se herättää paljon ajatuksia.
Kun elää päämäärien mukaan -
ja hoitaa tietyt asiat listalta pois.
Sekin voi olla vaarallista, eikö?
- Kyllä. - Silloin olettaa,
että on aikaa tehdä ne asiat, eikä…
Aivan.
- Niin. - Huomista ei ehkä ole.
Juuri niin.
Olen oppinut, miten vaikeaa on elää hetkessä.
Onko sinulla sitä taitoa?
Olen tietoinen siitä ja haluan saavuttaa sen -
ja olla parempi siinä.
Jos olen täysin rehellinen itselleni,
en tee niin. Ja nyt…
Nyt mietin: "Mikä on todella tärkeää?"
Tunnen olevani aina vain kiireisempi,
enkä ole lasten kanssa niin paljon kuin haluaisin.
Mutta ajattelen sitä paljon.
Sen kaiken haavoittuvaisuutta.
Haluan onnistua.
Se…
Olen tehnyt niin paljon töitä 12 vuoden ajan -
ja löytänyt paljon… Minulla on muistoja,
jotka tuntuvat pikakelatuilta. Toivon, että voisin pysähtyä -
ja saada vähän lisää aikaa.
Se tuo mieleen tarinan,
jonka äitini kertoi. Hän koki juuri jotain,
mikä sai hänet uskomaan, että hän oli kohtaamassa elämänsä lopun.
Hän tunsi olevansa -
täysin sinut kokemustensa kanssa,
koska hänellä oli paljon häntä rakastavia ympärillään,
monia, joita hän rakasti, ja hän tunsi elävänsä täysillä.
Se iski minuun, koska minä…
En halua enää kiirehtiä asioita.
Tämä kokemus saa minut haluamaan, että pitäisin hetken taukoa -
ja että olisin enemmän läsnä kuin ennen.
Tässä vaiheessa Chris avautuu hieman,
mikä on korvaamattoman arvokasta tiellä hyväksyntään.
Nyt on aika tehdä muista oppitunneista henkilökohtaisia.
Ja tutkia tunteellisia menetyksiä.
Toinen päivä Sunset Pinesissa päättyy tansseihin.
Kokeiletko, sopiiko tämä?
Chris ei tiedä, että tansseihin osallistuu hänen vaimonsa,
hänen oikea vaimonsa Elsa, joka odottaa häntä.
Voi luoja.
Elsa on suostunut ikääntymään 50 vuotta proteesimeikin avulla.
Käteni eivät tunnu pahoilta nyt.
- Katsokaa näitä! - No niin.
Istun tuolissa, kun he laittavat proteeseja,
ja oloni alkaa olla outo. Ajattelin, etten halua tehdä tätä.
Ajattelin: "En pysty tähän."
Ikääntyminen on uhkaavaa erityisesti naisille -
ja tässä yhteiskunnassa. Se sai ajattelemaan,
miten paljon arvoa annamme nuoruudelle.
Tämä on ehkä tämän kokeen hyökkäävin ja uskaliain hetki.
Chris ei osaa odottaa tätä. Tämä on iso yllätys.
Näen äitini.
Tämä saa ajattelemaan, että tännekö olen matkalla -
ja tällainenko minusta tulee. Tämä on vaikeaa.
Mutta kiehtovaa on se,
että datan perusteella useimmat pelkäävät vähemmän -
omaa heikkouttamme ja kuolemaamme -
kuin läheistemme kuolemaa.
Tutkiaksemme tätä lisää,
haluamme Chrisin tapaavan toisen Sunset Pinesin asukkaan.
Nimeni on Aisea Vakalalabure. Olen fijiläinen.
Olen 88-vuotias.
Tässä pöytäsi, hra Hemsworth. Tässä on Aisea.
Aisea?
- Hei, hauska tavata. - Samoin.
Tiedätkö Hemsworthin?
En.
Miltä tuntuu aloittaa elämä eläkeyhteisössä?
- Miten… - Hyvin erilaiselta.
Ihmiset ovat ihania.
Tämä on ollut ainutlaatuinen kokemus.
Sen minä sanon,
että vanhuksena olo on parasta.
Ikääntyminen on hyvin tärkeää.
BJ sanoi, että olisi hienoa tavata sinut, koska sinulla on tärkeä tarina.
No.
Olen kotoisin Fijiltä päällikön perheestä.
Vanhin veljeni ja minä olimme läheisiä. Hän oli läheisempi kuin vanhempani.
Hänelle olen pieni pikkuveli,
mutta minulle hän on kaikkeni.
Seurasin häntä, minne hän menikin.
Olin hänen varjonsa.
Lapsuudesta -
armeijaan asti hän oli läsnä -
ja katsoi aina perääni.
Näen hänet isänä,
isoveljenä ja suojelijani.
Kun isämme kuoli,
koska hän oli perheen vanhin, hänen piti ryhtyä päälliköksi.
Hänestä tuli hyvä päällikkö.
Häntä rakastettiin.
Valitettavasti sitä ei kestänyt kauaa.
Hän sairastui.
Kun hän kuoli,
koko maailmani mureni.
Minä menetin -
rakastamani miehen, oikean veljeni.
Olin murtunut.
Kokemani menetys -
oli mittaamattoman suuri.
Mutta fijiläisyhteisössä -
suruaika on 100 päivää ja 100 yötä.
Silloin koko kylä sulkeutuu.
Ei laulua. Ei leikkiä. Ei mitään.
Kun 100 päivän suruaika alkoi,
en halunnut olla muiden lähellä -
saatikka johtaa yhteisöä.
Pohdin, olenko tarpeeksi hyvä siihen?
Kunnioittavatko he minua kuten veljeäni?
En pysty tähän.
Mutta 100 päivää on pitkä aika.
Sinä aikana ehtii ajatella.
Oppia, olla avoimempi muille.
Kasvaa.
Päivä toisensa jälkeen.
Joka auringonnousu.
Joka auringonlasku.
Suru muutti minua.
Niin hyväksyin sen,
että minun on noustava seisomaan.
Seurata hänen jalanjäljissään, hänen kengissään,
vaikka ne olisivatkin suuret, ja hyväksyä päällikön rooli.
Haluan Chrisin oppivan Aisean esimerkistä sen,
että on tärkeää antaa itselle tilaa ja aikaa -
tuntea vaikeita tunteita.
Elämään kuuluu uskomatonta murhetta,
uskomatonta surua, ja että ne, kuten ikääntyminen, eivät ole vihollisia,
ne ovat vain osa tätä.
Matkalla menettää rakkaitaan.
Mutta olin parempi yhteisön johtaja, parempi mies, niiden 100 päivän ansiosta.
Opin, että suru on kaunista.
Kuulostaa siltä, että teilläpäin on enemmän hyväksyntää -
ja siirtymä toivotetaan tervetulleeksi.
Uskon, että länsimainen yhteiskunta ei anna tarpeeksi aikaa surra.
Suru on hyväksi.
Niin minä uskon.
Tässä aterianne, herrasmiehet.
Tämä on Sunset Pinesin herkkuannos, ja hra Hemsworth,
odotamme, että näemme sinut viikoittaisissa tansseissamme.
- Bon appétit. - Kiitos.
Tanssia?
- Kuulostaa hauskalta. - Kyllä.
Oli hienoa puhua Aisealle ja kuulla hänen tarinansa.
Mutta ajatus rakkaan menettämisestä -
on kaikkein pelottavinta, eikä se ole asia,
jonka olen valmis hyväksymään.
Anteeksi, Elsa. Suljetko silmäsi hetkeksi? Kun teemme tätä. Kiitos.
Toisen päivän lopussa menemme tansseihin,
jolloin Chris kohtaa rakkaan vaimonsa Elsan.
Mutta nyt Elsa on ikääntynyt 50 vuotta.
Se voi mennä hyvin tai traagisesti.
En tiedä, mitä tapahtuu.
Kun katson itseäni, kohtaan -
jotain todella aitoa.
Oloni on haavoittuvainen.
En tiedä, haluanko Chrisin näkevän minut näin.
Niin.
- Siinä sinä olet, Chris. - Kaikki hyvin?
Löysin sinulle fantastisen deitin.
- Niinkö? - Olet naimisissa.
- Mutta älä kerro vaimollesi. - Kyllä, mutta?
Tule nyt. Älä ujostele.
- En ujostele. - Etkö?
- Jännittää, ei ujostuta. - Näetkö naisen pinkissä asussa?
- Kyllä. - Mene sinne, poika!
Anteeksi, taidan olla deittisi.
Voi luoja.
- Onpa outoa! - Kappas vain.
Hyvänen aika.
Onko… Haluan koskea olkaasi, ja ajattelin:
"Jestas, tunnen hänet."
Tiesitkö sinä?
Hei.
Yhä kaunis.
Tämän hetken muistamme ikuisesti.
Se oli niin syvällistä ja odottamatonta.
Tunsin olevani turvassa.
Se oli niin kaunista.
- Odotitko sitä? Etkö yhtään? - En tiennyt, mitä tapahtui.
Tämä on hurja kokemus.
Kun näen vaimoni vanhentuneen 50 vuotta, se herätti oudon sekoituksen tunteita.
Mukana oli -
rakkautta, iloa, empatiaa -
ja myös -
absurdiutta mahtavalla tavalla.
Tämä on ollut niin outo päivä. Kun mietin -
elämää ja kuolemaa ja kaikkea. Tämä…
Tänään ikäännyin 50 vuotta.
- Niin. - Se on järkyttävää,
kun ei voi mukautua siihen vuosien mittaan. Luonto antoi -
- ne askeleet, joilla tottua minuun. - Niin.
On intensiivistä sukeltaa siihen suoraan.
Asiaa pitää todellakin kohdata suoraan.
Oli järkyttävää nähdä sinut.
Mietin: "Hetkinen." Minulta varastettiin 50 vuotta.
Silloin oli tavallaan kaiken lopussa.
Se toi kyyneleet silmiin.
- Haluan elää ne vuodet kanssasi. - Niin.
Tarvitsemme niitä muistoja.
Tanssitaanko?
- Tanssitaanko? Toki. Varo selkääni. - Ole varovainen. Yritä pysyä perässä.
Oletko kunnossa? Liikut hitaasti.
Ehkä tällä kokemuksella olemme vähentäneet Chrisin huolia -
tai pelkoa ikääntymisestä ja kuolemasta,
jotta hän ymmärtäisi, ettei ikääntyminen ole hassumpaa.
Että rakkaus voi kannatella lähes minkä vain läpi.
Pelottavaa on se, että lähestyn sitä ikää yksin.
Se on vähemmän pelottavaa, kun on joku, jonka kanssa jakaa sen.
Kun ympärillä on läheisiä,
osaan hyväksyä sen paremmin.
Anteeksi, pitää mennä.
Selvä.
Rakastan sinua.
Minäkin sinua.
Chrisin on opittava se tärkeä opetus,
että rakkaus tuo mukanaan menetyksen.
Hän kokee menetyksiä elämässään.
Ei jos vaan milloin.
Se vie meidät tämän oudon odysseian seuraavaan vaiheeseen.
Siirrymme ikääntymisestä kuolevaisuuteen ja kuolemaan.
KOLMAS PÄIVÄ YKSI PÄIVÄ ELINAIKAA JÄLJELLÄ
Huomenta, asukkaat.
Tänään on taas kaunis päivä Sunset Pinesissa,
jossa eletään joka päivä täysillä.
Teatterikerho alkaa pian.
Ja muistakaa, että salissa pelataan illalla bingoa.
Melkein unohdimme toivottaa virallisesti tervetulleeksi hra Hemsworthin,
joka käy jo kodiksi.
Olen uppoutunut tähän ja tunnen olevani kotonani.
Yritän olla aina avoin.
Tämä saa tajuamaan,
ettei tämä olekaan niin kamalaa kuin mitä luulin.
Kolmas ja viimeinen päivämme alkaa,
ja siirrymme lähemmäs kuolemaa ja kuolevaisuutta.
- Hei. - Hei.
Haluan esitellä Chrisin ystävälleni ja kollegalleni,
Alua Arthurille. Hän työskentelee eräänlaisena kuoleman doulana.
Mikä on kuoleman doula?
Hän antaa ei-lääketieteellistä hoivaa -
ja tukee kuolevaa ja perhettä prosessin aikana.
Saatamme ihmiset elämän loppua kohti.
Te puhuitte elämän lopusta.
Tänään puhumme kuolevaisuudestasi.
Selvä.
- Sopiiko? - Kyllä.
Valmistelimme harjoituksen,
altistushoitoa…
- Selvä. - …jotta olisit valmis.
- Selvä. - Valmiina?
- Kyllä. - Mennään katsomaan.
Kuten näet, täällä on monta arkkua.
Voit katsoa niitä ja miettiä, mistä pidät ja mistä et.
- Pitääkö valita yksi? - Se olisi hienoa.
Voit shoppailla ja katsella,
nähdä, mikä kiinnostaa, mikä vetää puoleensa.
Onpa outo ajatus. Tämä on kuin nukkekoti.
- Niin on. - Ei ehkä tuota.
- Tämä on kaunis… - Niin.
…mäntyarkku.
Hienot puut tuntuvat haaskaukselta.
Nämä haudataan maahan.
Tuon pitäisi olla huonekalu tai jotain.
Ehkä pahvia. Kompostoituva.
Se on myös edullinen.
- Niin. - Nämä kompostoituvat -
- ja biohajoavat. - Niin.
Sellaista.
En taida tarvita paljoa siellä, minne menen.
Hengittääkö tämä?
Kyllä, se on kaunis, luonnollinen. Tulee Mooses mieleen.
- Ekstra iso piknik-kori. Hyvä. - Aivan. Tämä on mahonkia.
- Niinkö? - Hyvin kaunis.
Tämä on rakennettu sinun vartalollesi.
Haluatko sovittaa sitä?
- Siistiä. - Valmiina?
- Hyppäänkö tänne? - Rauhallisesti.
Toivon, että kun katson arkkuja Chrisin kanssa,
että hän löytäisi yhteyden ruumiiseensa arkussa jonain päivänä.
Jotta hän alkaisi ajatella itse kuolemaa.
- Asento on jo hyvä. - Kappas vain.
- Juuri noin. - Onpa outoa. Olo on kuin vampyyrillä.
- Läheltä liippaa. - Käyn nukkumaan pitkän yön ajaksi.
- Joka on myös kuolema? - Niin.
Niin.
- Tehty. - No…
Pelkäämme puhua kuolemasta, koska se tekee olon epämukavaksi,
kuin jokin olisi pielessä.
Puut , kukat, eläimet kuolevat, auton akut tyhjentyvät, ihmiset kuolevat.
- Se oli outo kokemus, vai mitä? - Mitä mieltä olet arkuista?
Tavallaan haluaisin ennemmin tulla tuhkatuksi.
Sen sijaan, että olisin ahtaassa kotelossa.
Se aiheuttaa klaustrofobisia tunteita.
Niin. Ehkä minut voisi heittää mereen ja hait saisivat syödä minut.
- Ruumis mereen? - Niin.
Olen utelias siitä, mitä sinusta kuoleman jälkeen tapahtuu.
En tiedä. Lapsena makasin öisin hereillä -
ja mietin, ettei ole mitään,
että kaikki päättyy näin. Ikuisesti.
- Niin. - Eikä vain ikuisesti,
- vaan todella ikuisesti. - Niin.
Se valvotti minua.
Että se olisi vain -
täydellinen tyhjyys, ei mitään,
kaikki poissa. Se pelotti minua helvetisti.
Kuten tiedämme, niin voi tapahtua koska vain.
- Niin. - Usein ihmiset -
ajattelevat elämän lopun olevan jotenkin kaukana.
Että se tapahtuu tuolla kaukana ja se tuleekin nopeammin kuin osaa odottaa.
Siksi tällaiset kuolevaisuuden kohtaamiset ovat hyödyllisiä.
Mikä on isoin oppimasi asia, jonka olet oppinut kuolevilta?
Kun on ihmisen luona, joka on juuri lopettanut hengittämisen,
tuntee huoneen uskomattoman tyyneyden,
kun elämä on lähtenyt ruumiista. Se on yksinkertaista ja silti syvällistä.
Elämä todella on yhdestä hengenvedosta kiinni.
Se on täällä ja yhtäkkiä poissa.
Kun se on poissa, muistan, että minulla on yhä kyky -
hengittää, elää, kiinnittää huomio johonkin, rakastaa,
nauraa, iloita, pukeutua värikkäästi.
- Niin. - Halata, tanssia -
ja elää.
Tuo on kaunista.
Myöhemmin tänään teemme kuolinsänkymeditaation.
Lähestymme kuolemaasi.
Selvä.
Haluan, että tapaat ensin erään henkilön.
- Selvä. - Valmis?
- Kyllä. - Mennään.
Etu siinä, että joku niin nuori ja elinvoimainen kuin Chris -
puhuu ja miettii kuolemaa, on se, että se saa tajuamaan,
että tämä voi tapahtua kenelle vain ja milloin vain.
- Natalie. - Hei, Chris.
Että myös nuoret sairastuvat.
Näin sinut taidetunnilla.
Niin. Hei.
Hei. Alua sanoi, että meidän pitäisi puhua.
Niin. Tulin kertomaan kokemuksestani -
nelosvaiheen syövän kanssa. Rehellisesti sanoen en tiedä,
paljonko aikaa on jäljellä. Olen nyt 27.
Mutta kun olin 20, sain diagnoosin kolmosvaiheen melanoomasta.
Se eteni imusolmukkeisiin. Leikkaus oli ainoa vaihtoehtoni.
He poistivat varpaani ja kaikki imusolmukkeeni.
Voit kuvitella, että 20-vuotiaan elämä kääntyi päälaelleen.
- Niin. - Ja…
Siitä eteenpäin olen ajatellut kuolemaa joka ikinen päivä.
Kukaan 20-vuotias ei odota syöpädiagnoosia.
Kukaan ei valmistele sellaiseen diagnoosiin.
Eikä siihen, miten se vaikuttaa perheeseen,
ystäviin, ja koko maailmani muuttui -
ihan yhtäkkiä.
Syövästä tuli identiteettini.
Minusta puhuttiin "sinä sairaana".
Hetken aikaa olin täysin hukassa.
Minun oli löydettävä se ihminen, joka olin aiemmin.
Niin.
Joten lähdin Venetsiaan.
En paetakseni vaan ollakseni paikassa, jossa tarinaani ei tunnettaisi,
jotta ymmärtäisin itseäni ja oppisin elämään syöpäni kanssa.
Tapasin pojan ja rakastuin.
Hän näki minut itsenäni, mikä oli todella kaunista.
Alexander on aito ja kiltti.
Puhun hänestä usein tammenani.
Hän on se, joka seisoo vankasti ja pitää minut vakaana.
Kun sairastaa syöpää, ei tiedä, voiko tulla rakastetuksi.
Suhde rakkauteen ja itseen -
heitetään pois.
Rakkaus on mahtavinta, mitä meillä on -
ja mitä voimme tässä maailmassa kokea.
Ja kun saan kokea hänen rakkautensa…
Hän tekee minut niin onnelliseksi. Nämä ovat onnen kyyneleitä.
Kolme kuukautta rakastuttuamme, tulin kotiin -
ja kävin rutiinitarkastuksessa. Syöpä oli palannut keuhkoihini.
Nyt se oli nelosvaiheessa.
Kerroin siitä ja sanoin, että eroan hänestä.
Hän kääntyi ympäri -
ja sanoi: "Ei." Hän sanoi:
"Olen mukana tässä."
Hän sanoo: "Valitsen kaiken ajan, joka sinulla on."
"Sillä ei ole väliä, onko sitä paljon vai vähän. Valitsen sinut."
Näen ajan tavallani diagnoosini takia.
Jokaisella oleva aika on kallista.
Pitää sukeltaa pää edellä kaikkeen ja käyttää jäljellä olevan ajan,
koska kukaan ei tunne aikajanaansa. Me vain rakastamme toisiamme.
Rakastamme toisiamme silti. Oli aikaa jäljellä paljon tai vähän.
Puhuimme hyväksymisestä.
Miten näet hyväksymisen? Sen sanan tai ajatuksen?
Olen ajatellut kuolemaa joka päivä seitsemän vuoden ajan.
Olenko hyväksynyt kuolevaisuuteni?
Kyllä ja ei.
Ihmisillä on hassu suhde vanhenemiseen.
Sitä pelätään kovasti. Mutta minusta olisi ihanaa ikääntyä.
Haluan kaikkein eniten vanheta.
Minusta se on lahja.
Me kaikki kuolemme joskus.
Elämää on elettävä niin paljon kuin voi. Siitä on nautittava.
Jokaisesta hetkestä on nautittava.
- Niin. - Niin.
Elämä voi päättyä koska vain.
Elämästä ja ajasta on nautittava. Niistä on otettava kaikki irti.
Pitää rakastaa niin paljon kuin voi.
Jutteleminen Natalien kanssa on sydäntäsärkevä kokemus.
Kun kuuntelen hänen tarinaansa, kun kuulen jonkun -
puhuvan niin ylväästi ja kypsästi niin epävarmasta asiasta,
se on inspiroivaa.
- Hei. - Terve.
- Miten menee? - Hienosti.
Mitä Natalie sanoi?
Hän on uskomaton tyyppi.
Tunsitko sen, ettei huominen ole luvattu?
Kyllä.
Se ei ole ollenkaan varmaa. Tunsitko sen?
Ilman muuta.
Tunsin, että maailmaa pitäisi ravistella,
jotta kaikki ymmärtäisivät, ettei saa pelleillä,
ettei mikään ole taattua. Joka hetkestä pitää nauttia.
Sen teeman olen tuntenut ihmisten kanssa.
Se myös tavallaan punoo kaiken yhteen -
ja antaa paremman ymmärryksen kaikesta.
Olemme tulleet Sunset Pinesissa viettämäsi ajan loppuun.
Nyt sinun on vain käveltävä tuosta ovesta.
Mitä sieltä löydätkään, anna sen viedä.
Selvä.
Tämä on kokeen rohkein osuus.
Kiitos.
Viemme immersiivisen teatterimme äärirajoille.
Selvä.
Viemme sinut sairaalaan.
Sydämenpysähdys, 180/120.
Mennään.
Happi virtaa. Hengitä syvään.
Chris!
- Kuuletko? - En tunne pulssia. Kaikki irti.
Vaatteet irti.
- Intensiivistä, eikö? - Hyvin outoa.
- Melkoinen kokemus. - Niin oli.
Jos näet minut tässä vaiheessa, tilanne ei sujunut suunnitellusti.
Niin.
Nyt teemme kuolinmeditaation.
Meditaation tarkoitus on antaa sinulle tietoisuutta -
elämäsi lopusta ja luoda uudenlainen sitoumus -
- elämään. - Niin.
Aloita sulkemalla silmät.
Hengitä syvään.
Toista itsellesi: "Kuolemani on vääjäämätöntä."
- Kuolemani on vääjäämätöntä. - Uloshengityksellä: "Minäkin kuolen."
Minäkin kuolen.
Viemme sinut matkalle.
Kaikki tapaamasi ja tekemäsi -
on johtanut tänne.
- Sisäänhengityksellä vanhenet. - Vanhenet.
Uloshengityksellä toistat: "Vartalosi lakkaa toimimasta."
Vartalosi lakkaa toimimasta.
Kun olet oppinut hyväksymään sen,
voit löytää jotain syvempää ja arvokkaampaa.
Sisäänhengityksellä: "Menetät rakkaasi."
Menetät rakkaasi.
Uloshengityksellä: "Suru on kaunista."
Suru on kaunista.
Sisäänhengityksellä: "Elämä voi päättyä milloin vain."
Elämä voi päättyä milloin vain.
- Sinäkin kuolet. - Sinäkin kuolet.
Sinäkin kuolet.
Hän on tammeni.
Nauti ajasta…
Ja rakasta niin paljon kuin voit.
Kun näet itsesi mielessäsi kuolinvuoteellasi,
katso tarkasti, keitä ympärilläsi on.
Kuka pitää kädestäsi?
Vartalosi heikkenee -
ja alat hajota.
Irrota Elsasta.
Irrota lapsistasi.
Rakkaasi eivät voi pelastaa sinua.
Et enää luo uusia muistoja.
Antaudu ja siirry kuolemaan.
Huomaat hyväksyväsi sen, että jonain päivänä elämäsi päättyy.
Voit avata silmät ja sammuttaa kynttilän.
- Hei. - Hei.
Hei! Tule tänne.
Tule.
Istu alas.
Kuinka vain.
Taas uusi ainutlaatuinen kokemus.
Miten se meni?
Se tuntui rauhalliselta.
Se ei tuntunut pelottavalta.
Tuntui siltä, että kelluin jokea pitkin tai jotain.
Seuraavaan paikkaan, mikä se onkaan.
Kun sanoit: "Ajattele paikkaa, jossa olisit tai jonne haluaisit."
"Kuka olisi vierelläsi, kun kuolet?"
Kuvittelin itseni olohuoneeseeni perheeni -
ja ystävieni keskelle, ja se kolahti.
Mietin: "Tämän koen jatkuvasti."
- Olenpa onnekas. - Aivan.
- Todellakin. - Niin.
Se on tuttu paikka ja kokemus.
Se ei tunnu yksinäiseltä, se tuntuu -
vain yhdeltä sunnuntailta,
kun olen rakkaiden keskellä.
Näin päivinä keskusteluissamme -
on tuntunut, että jotain puuttuu -
tai että teen liikaa, ja tunsin -
rauhaa ja pystyin pysähtymään ja ajattelin,
että kaikki on hyvin, voisin toimia toisin,
mutta etten katsoisi taakseni ja ajattelisi, että olen tehnyt virheen -
tai toiminut väärin.
Se tuntui oudosti samanlaiselta kuin kuoleman hyväksyminen -
ja elämästä irti päästäminen.
Se ei tarkoita, että ottaa kädet ratista,
vaan että nauttii kyydistä ja maisemista.
Sen hyväksyminen tuo eräänlaisen rauhan.
Ehkä on hauskaa palata Sunset Pinesiin.
Siihen melkein mauttomaan tunnuslauseeseen.
"Sunset Pines, jossa eletään joka päivä täysillä."
- Vihje on otsikossa. - Niin.
Tervetuloa Sunset Pinesiin, hra Hemsworth, jossa eletään joka päivä täysillä.
Tervetuloa Sunset Pinesiin, jossa eletään joka päivä täysillä.
Kiitos.
Hei.
Se oli se oikea ohje. "Elä joka päivä täysillä."
- Kaikki hyvin? - Niin?
Miten meni?
Se oli mahtavaa. Se oli erityistä. Tee samoin. Tämä vie vain kolme päivää.
Niin.
Pidämme elämää oikeutena, joka meillä on.
Ja että koska olemme syntyneet,
meillä on oikeus elämään ja oikeus huomiseen.
Ei. Elämä on lahja.
Jokainen päivä on lahja.
- Laitatko nimmarin kuvaani ennen lähtöä? - Toki.
Täysi elämä sisältää kuolemaa ja kipua.
Mutta jos voimme olla kiitollisia uusista minuuteista -
tällä kauniilla, hullulla planeetalla. Kuvitelkaa sitä.
Hei!
Tämä on tammeni.
- Äkkiä, Indy. - Elämä ei tapahdu -
joskus tulevaisuudessa,
kun löytää sen ihmisen tai laihtuu -
tai tekee vähemmän töitä tai saa töitä tai mitä vain,
se tapahtuu nyt. Sitä eletään nyt. Elämää eletään nyt.
- Kiitos. - Nähdään.
Totuus on, ettemme ole rajattomia.
Kiitos.
Tämä kokemus tuli kohdalleni oikealla hetkellä.
Hetkellä, jolloin haluan keskittyä tärkeimpään.
Ja kaikella on väliä.
Joka hetkellä.
Joka hymyllä, kyyneleellä.
- Isi! - Joka suukolla.
Kaikella.
Tämäkö toi iloa?
- Ilman muuta. - Hienoa.
Hei, Chris!
Kun elän pisintä, terveintä, onnellisinta elämääni.
Se on elinikäinen työ.
Purkissa on.
Hienoa työtä.
Poikki, Jake!
Tekstitys: Eveliina Paranko