Skru den på. Skru den på.
Skriv i testamentet du vil på havet.
Han er på 145.
Det er det dobbelte av pulsen hans.
I løpet av det siste året,
har jeg utforsket vitenskapen av å leve lenger.
Gjør alt jeg for å holde tiden tilbake.
Men hva enn jeg gjør, før eller senere, vil aldring og død vinne.
Hva skal jeg gjøre med det?
Skal du binde meg.
Dette var ikke i den opprinnelige kontrakten.
Super attraktivt.
Ok, Chris. Vi skal feste vektene til den.
Det er tydeligvis dette jeg skal gjøre.
Denne mote-katastrofen er det som kalles en aldrings-simulerings-drakt.
ALDRINGSLAB
Designet av MIT,
den er nøyaktig kalibrert til min fysikk.
Strikkene begrenser bevegelsene mine.
Og jeg skal bære 30 kilo ekstra med meg.
Og disse skoene vil gjøre meg ubalansert.
Jeg gjør alt dette, slik at jeg kan oppleve
hvordan kroppen min vil føles om 50 år.
Jeg er veldig nysgjerrig på å se hvordan du ser ut når du er 87.
Og min kone Elsa, er litt vel interessert.
Er du klar for drakten? Det er...
-Bare la det være. -Jeg kan ha den på en date.
"Nei, ikke ta på brannmannsdrakten.
-Ta på aldringsdrakten." -Eksakt! Ta den på...
Forskere med lang levetid tror faktisk at nøkkelen
til det lengste, sunneste livet kanskje ikke er å motarbeide aldring,
men jobbe med den.
Du kommer til å miste hørselen.
Du ser latterlig ut.
Jeg avslutter kampen med å holde meg ung, ved å lære å bli gammel.
Du kommer til å miste litt av din visjon.
Dette suger foresten.
Hei Chris.
Brutal.
-Hvordan føler du deg? -Gammel.
Ok, ruller gjennom. Ruller.
Alt på øvingen.
VARMT SETT IKKE RØR DEG
Alt jeg har blitt fortalt er at jeg skal gå 50 år inn i fremtiden
og leve de neste tre dager som en åttiåring.
CHRIS HEMSWORTH FØDT 11/08/1983
Flytt til resepsjonen er du snill.
Arkitekten bak denne merkelige utfordringen er Dr. BJ Miller.
En verdenskjent palliativ lege.
Arbeidet hans dreier seg om å åpne opp om transformasjons-kraften
ved å akseptere aldring og død.
Døden tilbyr oss noe, vi kan forandre hvordan vi ser den, hva vi gjør med den.
Chris skal delta i ett helt unikt eksperiment.
Klar, min gamle mann?
Jeg vet ikke, spør meg om tre dager.
Vi skal gjøre noe dristig og helt nytt her.
Vi skal kombinere kunst og vitenskap
for å skape en oppslukende verden for Chris.
Det er en konstruert verden i et pensjonist samfunn.
Og så, etter tre dager på Sunset Pines...
VELKOMMEN TIL SUNSET PENSJONISTBY
...vi vil ta livet av Chris Hemsworth.
Ro ned! Hvorfor kjører du så fort?
Det er greit. Vi kommer frem.
Kanskje du skal la meg kjøre.
Ikke på tale!
Jeg kan hverken se eller høre.
Velkommen til Sunset Pines.
Dette er mitt nye hjem?
GODKJENNING
Ny bestevenn.
Endelig er vi her. Det er dette jeg har ventet på.
Dette er min mulighet til å slå aldringen.
Hallo.
Hvor vanskelig kan det være?
Chris virker ikke særlig bekymret, men han undervurderer nok alderdommen.
Jeg tror nok han vil komme seg ut derifra så snart han kan.
DAG EN 3 DAGER IGJEN Å LEVE
Det var det.
Ok.
-Elsa. -Hei. Ser du meg?
Hvor skal vi?
-Å, se på dette. Hallo. Hallo. -Hvordan går det?
Chris. Gleder meg.
Hyggelig å treffe deg.
Jeg er BJ. Hvordan føles drakten på?
Litt tyngre og tregere enn normalt, men...
-Bra. Det er meningen. -Det er meningen.
Dette er den første delen av denne fordypningen.
Den andre delen er dette stedet.
-Ja. -Sunset Pines.
Dette er en pensjonistby laget for deg.
Greit.
Dette er et tre-dagers oppslukende teater stykke.
Det kommer til å bli litt surrealistisk.
Men det er noe veldig ekte om surrealistisk.
Jippi!
Alle de gamle han møter på veien er ekte.
De er der for å omgåes med Chris
og bli venner og forholde seg til.
De ansatte på Sunset Pines, pleierne er skuespillere.
De skal behandle Chris som han er 87 år gammel.
De vil ikke bryte karakteren.
Beklager avbrytelsen, Dr. Miller. Velkommen,
hr. Hemsworth, til Sunset Pines, hvor vi lever hver dag til det fulle.
Jeg er Sofia, en av pleierne her.
Jeg skal ta deg til orienteringen.
Jeg vil du skal ta farvel nå.
-Sees senere. -Sees senere.
Greit.
Går det greit å gå eller vil du ha en stol?
-Jeg kan gå. -Ok, ingen problem.
Det kan bli litt av en omstillingsperiode
her på Sunset Pines.
Så det er helt normalt å føle seg litt
utilpass i starten, men jeg kan forsikre deg,
at vårt felleskap er veldig imøtekommende og støttende.
Det er et rekkverk der. Jeg ber deg om å bruke det.
Ja, det er det. Greit. Er du ok?
-Det går bra takk. Ja?
Hei!
-Joy skal få deg sjekket inn. -Greit
Så vil du bli tatt med til leiligheten.
Jeg mener, dette er en vill opplevelse.
Jeg prøver å finne veien mens jeg går, men det er...
det er litt sprøtt.
-Hei, Joy. -Hallo.
Dette er hr. Hemsworth. Han er ny her.
Hei, hr. Hemsworth.
Velkommen til Sunset Pines hvor vi lever hver dag til det fulle.
-Kult. -Jeg skal skrive deg inn i systemet.
Om du bare kan gi meg et øyeblikk.
Greit, så jeg trenger bare dette...
Gå med drakten er bare grusomt, skikkelig ukomfortabelt.
Alt er så tungt.
Og jeg føler meg veldig hemmet.
Og så, du vet, dårligere syn, hørsel,
Jeg føler jeg mister 20 til 30 prosent av det som blir sagt.
Jeg ber deg se rett inn i kamera, er du snill. Ferdig.
Det føles veldig isolerende fordi alt er,
du vet, føles litt utestengt.
Hvordan går det?
Hva var det?
-Hvordan går det? -Beklager. Beklager.
-Jeg føler meg litt desorientert. -Akkurat.
Kan ikke se eller høre ordentlig.
-Vel, det er nettopp ideen, korrekt? -Ok.
En stor del av grunnen til å gi han dette eksperimentet
er at vi lever midt i denne perioden og fornekter at vi benekter å bli eldre,
eldes og vi benekter døden. Det er litt stressende.
Det er dårlig for blodtrykket, det er dårlig for hormonlivet vårt,
det er dårlig for nevrokjemien.
På denne måten, er det en direkte fysiologisk effekt
på kroppen vår. Og dette stresset kan forkorte livet.
I økningen grad ser vi at flere vitenskapelige studier
som antyder at hvis vi faktisk kan omfavne virkeligheten,
hvis du kan klare å akseptere det og å imøtekomme det å bli eldre
vil du bli lykkeligere, mindre deprimert, og du vil faktisk leve lenger,
og ikke bare en dag eller to men mulig mange år.
-Ja. -Wow.
Logisk?
Ok, ser ut som du er klar.
Vi har din ID skrevet ut.
Så om du kan sjekke at alt er korrekt,
fødselsdato og navnet ditt stavet korrekt.
Ja, stavingen er korrekt. Usikker på det bildet.
Hva skjedde med meg?
Det er deg, Den flotte, gamle mannen.
-Wow. -Vel.
Det har vært 50 tøffe år.
Trenger du hjelp med snoren?
Jeg må bare få den over det store hodet mitt. Nå gikk det.
Ja!
Nå gikk det.
Det er offisielt. Du er en ny beboer her. Michael.
Hr. Hemsworth, alt bra? Jeg er Michael, en pleier.
-Går det bra? -Velkommen til Sunset Pines.
-Takk. -Der vi lever...
Der vi lever hver dag til det fulle. Flott ID bilde.
-Takk. -Hvor skal vi?
-Leilighet ni, gran. -Gran.
-Gran, ikke sant? -Det er fine suiter, kompis.
Så i løpet av de neste dagene, skal Chris flyttes fremover
50 år og introdusere han til en akselerert utgave av aldrende.
Liker du krokket?
-Næh, egentlig ikke. -Nei, greit nok.
Han kan få en lite smaksprøve ikke bare en idé
men en naturlig måte, kan han føle hvordan det kjennes
å bli eldre og han han kjenne hvordan det føles
å være på kanten av livet og på slutten av livet.
Vent, Fred.
Og ting vil bare bli rarere fra nå av.
Aldri.
Se opp, damer. Ferskt kjøtt kommer.
-God morgen. -Kom igjen, Chris.
Ok, kompis. Det er et flott område her.
Det er veldig vennlig.
-Ok. Velkommen. -Tusen takk.
-Alt bra, Fran? -Klar.
Vi kommer tilbake og sees senere. Hold deg borte fra henne, ok?
-Greit. -Hun er rå i kortspill.
Jeg er dårlig i kort, holder meg unna.
Hold deg unna henne da. Ian, hvordan går det?
-Hallo. Hvordan har du det? -Hallo, velkommen.
Du kan stort sett gå rundt hvor du vil her.
Bortsett fra der borte. Du trenger ikke bekymre deg for det.
-Det er forbudt. -Greit. Greit.
Greit, det er det. Ditt hjem nå, ok?
-Her er jeg. -Det er du.
Hva syns du om dette?
Wow.
Ta en mimrestund.
Jeg ble raskt gammel.
Min eldre bror ser yngst ut.
Det er vilt.
Joy nevnte du var en skuespiller.
Ja. Jeg tror ikke jeg villle gjort det nå.
Jeg trodde det var på lokalt teater, men...
-Mest lokale teater. -Bra jobb.
Vi har bøkene dine der også. Så...
Thorever!
Din kone leverte det sammen med noen andre ting.
Vi vil du skal føle deg som hjemme.
Se rundt deg, føles dette ok for deg?
Føles det som det kan være hjemme?
Jeg tror det er litt ensomt, er det ikke?
Ja?
Det føles litt som et sykehus, vet du?
Ja.
Det er...
Alt frem til nå føltes som et teater.
Det har vært ganske morsomt...
og når jeg er alene på rommet mitt,
da slår det meg litt mer
og gir litt mer tyngde til det.
Ja, interessant.
Chris, jeg skal sette fra meg denne bagen,
og så går vi videre for å møte Gary, ok?
Han er din kompis.
-Ja. -Ok.
Han vil vise deg aktivitetene. Han er grei, rå i Tai Chi,
-Kult. -Ja.
Gary er en legende her.
Så vær forsiktig om han utfordrer deg til noe.
Å, ja. Jeg har litt av en konkurranseånd jeg også.
Gary. Hvordan går det?
-Bra. Takk. -Din nye nabo Christopher.
Hallo.. Å hei, Chris. Velkommen til Sunset Pine.
-Tusen takk. -Et paradis for pensjonstilværelsen.
Er det?
Hva er det beste å gjøre her?
Vi har den tradisjonelle bingoen.
-Bingo? -Bingo!
-Greit. -Ja.
Litt hjernetrim.
Bingo er ikke så fysisk utfordrende.
Så om du liker bordtennis eller trening på gymmen.
-Ja. -Og aerobic klasser.
Fantastisk.
-Lyst til å være med? -Gjerne.
Denne veien. Huff, pass på hvor du går, ok?
Ok folkens, hvordan går det? Er vi klare for å begynne?
Ja! Vår aerobic klasse. Å her er Gary. Kom inn.
Chris, denne veien.
Han har med vår nye nabo. Hei Chris. Hyggelig å møte deg.
-Hyggelig å møte deg. -Hvordan går det?
Forskerne ved MIT som utviklet denne drakten,
har observert folk som bruker den, har en tendens til å gå gjennom tre faser.
Den første er fornektelsen, hovedsakelig at de kjemper mot drakten.
Vi skal starter med et dypt pust inn, bena fra hverandre.
Pust inn.
Nå gir vi Chris en mulighet til å bekjempe drakten.
Vi gir han en mulighet til å slå aldringen på en måte.
Høyre. Venstre. Høyre. Bra bevegelse. Bruk hele kroppen.
Ja!
Så, bruk hendene. Ja! Litt dramatikk.
Som om vi er på nattklubb.
Stå på, som før i tiden, kom igjen.
Ja, som før i tiden. Føles som igår.
Greit. La oss bruke hoftene.
Vi skal gå tilbake og skyve.
Bak og skyv.
Se på Gary. Han er rå.
Kom igjen. Er du ok, Chris? Vil du hvile litt?
-Nei, jeg er ok. -Alle ok? Ok.
-Chris, er du klar? -Ja, ja. Kom igjen.
Ok. Her kommer det.
Kom igjen, gamle mann.
Noe galt med det balltreet.
-Det sier de alltid. -Stopp pratingen.
Aldringsdrakten er brutal.
Påvirker bevegelsene mine på alle måter. Forferdelig slitsomt.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Sunset Pines.
Kom igjen, Chris, si Pines.
Jeg prøver å kjempe gjennom den, men...
jeg sliter meg bare ut.
Og... jeg taper kampen.
Nei Chris, gir du opp allerede?
-Hold kjeft, Gary. -Å, se på det.
Dette er vanskeligere enn jeg trodde det ville bli.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Det er nok Sunset Pines allerede.
La oss puste ut.
Dette var bare oppvarmingen, folkens.
-Fantastisk! -Hva?
Du har det i deg, Chris. Hvordan går det?
Jeg skal ta en pause.
Chris hopper bare over denne. Alt bra. Gå sammen. Trykk på. Trykk på.
Trykk på og gå sammen. Trykk...
Aldringsdrakten gjør meg ganske nervøs for fremtiden.
Jeg tror det som skremmer meg
er forverringen av fysiske muligheter.
Ikke være mobil, ikke klare å leke med barnebarna mine,
ikke kunne surfe, ikke være aktiv.
Alt jeg elsker å gjøre.
Kan bli utrolig utfordrende men også sikkert skremmende.
Bra jobbet idag, folkens, takk så mye. Ser dere neste gang.
Bra trening.
Er du ok, Chris?
-Bra. Takk skal du ha. -Ingen problem. Ta din tid, ok?
-Hei, kompis. -Hei.
Jeg villle bare sjekke hvordan det går etter en lang dag.
Ja, veldig lang dag.Føles som jeg har hatt en intensiv treningsøkt.
-Vel, vi blir ikke yngre. -Ja.
Så, Gary, jeg tenkte det ville hjelpe om du delte med Chris
noe av din bakgrunn, da du var yngre.
Vel, da jeg var yngre, var jeg ganske så veltrent.
Da var jeg veldig aktiv og fysisk sterk.
Ja.
Du vet. Min favoritt var kung fu.
Det ble en stor del av livet mitt, min identitet.
Jeg var skikkelig god, vant masse priser og titler.
På et tidspunkt ble jeg belønnet med svart belte av Shaolin Temple.
Det var virkelig stort.
Og så en dag, havnet jeg i en ulykke, på treningen.
Jeg tok i for hardt, og regelrett knuste kneet mitt.
Etter hvert som jeg blir eldre, er ikke kroppen den samme lenger.
Jeg kan aldri bli hva jeg var.
Når du er yngre, tror vi alltid vi er Superman,
og vi vil leve evig.
Vi tenker aldri på at når du blir eldre,
da begynner du å innse at deler av kroppen begynner å bryte ned.
Men sannheten er,
du vil bli eldre og kroppen vil svikte.
Så, gradvis vil du på en måte akseptere...
-Ja. -...situasjonen.
Og det var da Thai Chi kom inn.
En morgen da jeg var ute og gikk,
så jeg en gruppe eldre folk som gjorde slow-motion trening.
Og for en balanse de har,
du vet, fleksibilitet og elegansen gjorde meg nysgjerrig.
Jeg så noe jeg kunne relatere til.
En mulighet...
Og så begynte jeg å lære Tai Chi.
Og jeg gjorde det mer og mer.
Og mens jeg lærte, fant jeg en ny måte
å relatere det til styrken min, skjønner?
Det lærte meg mye, en ny måte å se ting på og leve på.
Kanskje dette er noe som kan hjelpe deg også.
Noe grusomt vi gjør mot hverandre er at vi ser på aldring som en fiasko,
at kroppen vår svikter oss.
Nei, det er bare hvordan vi ser på det.
Selv om kroppen vår kanskje blir svakere, er det alltid en mulighet.
Det kan være noen av oss som blir mindre,
og det er rom for oss til å vokse på en annen måte.
Det er da mennesket virkelig stråler, når vi når grensen.
-Korrekt. Ja. -Det er på måte en gave, er det ikke?
Ja, det er en slags åpenbaring når man lærer å akseptere ting
for hva det er,
du finner noe enda dypere og mer verdifullt.
Mye av det du sier, virker korrekt,
og det får deg til å tenke at dette ikke er så ille..
Hvordan reformulere det og tilpasse seg til det.
Hva med å prøve Tai Chi bevegelser?
-Høres bra ut. -Ok.
Vel, jeg håper ved å lytte til min erfaring,
vil Chris lære at det er muligheter
for å fortsette å leve det livet du ønsker.
Du kan utvikle deg selv.
Du oppdager en dypere forståelse for kroppen.
Det var godt å snakke med Gary.
Få meg til å forstå, min innfallsvinkel til aldringsdrakten
ikke skal være å prøve og bekjempe den. Skal tilpasse seg og utvikle seg med den.
Greit, dag én over. Sunset Pines pensjonistby.
Offisielt pensjonist og føler meg gammel etter å ha brukt drakten hele dagen,
ganske restriktivt.
Jeg begynte å bli ganske irritert, spesielt når folk snakker til meg
på den måten jeg tror mange av oss snakker til eldre folk,
som er at vi snakker veldig tydelig og "hallo".
Og det er nesten med en nedlatende tone.
Så jeg håper ikke jeg gjør det når jeg snakker med eldre folk.
Nå må jeg bli komfortable i dette rommet.
Vi har en kjempestor seng her som ser ut som
noe barna mine ville sove i. Hva annet har vi her?
Ikke mye, det er det. Det er litt som et fengsel.
Ja, god natt.
DAG 2 2 DAGER IGJEN Å LEVE
God morgen, beboere.
Det er nok en fantastisk dag her på Sunset Pines
hvor vi lever hver dag til det fulle. Mange morsomme aktiviteter å gjøre idag
og ikveld
er det vårt eget Sunset Pines Ball. Så glem ikke danseskoene dine.
God morgen, Chris!
Dag to på Sunset Pines er for Chris å finne seg til rette.
Hei, Chris.
Mens folk bruker denne drakten, har MIT forskere sett
det er på det andre stadiet du går inn i den tilpassede responsen.
Ta på tærne dine. Prøv å ta på tærne dine.
Om jeg skal få noen fordeler med lenger levetid etter eksperimentet...
må målsettingen for dagen være å tilpasse livet i aldringsdrakten.
-Wow. -Først...
omkamp med Gary.
Klar til å starte, Chris?
Og denne gangen har jeg tilpasset meg og rekruttert en dobbeltpartner, Douglas.
Bra skudd.
Gary!
Bra skudd.
Ok. Se her.
Ikke se på den. Bare slå.
Ok, her kommer den.
-Ferdig. Game over. -Jeg spiller ikke mer.
Rolig.
Så Chris prøver å tilpasse seg drakten....
ved å jobbe rundt den. Hacke den.
For gammel for dette...
Men han er fortsatt i det modus at det er noe som kan overvinnes.
Men tilpassing er ikke hvordan han kan overvinne drakten.
Jeg gjøre mitt beste for å tilpasse meg drakten.
For det meste plager det meg bare.
Den er min.
-Tusen hjertelig takk. -Bra spill.
Kanskje jeg bør prøve noe mindre fysisk.
Er du ok, Chris?
Stakkars gamle kar.
Og litt mer kreativ.
Hei, alle sammen. Jeg vil ønske dere velkommen til kunst klassen.
Idag skal vi lage selvportrett.
Ikke gi meg den, du vil klare det fint. Vi skal utforske vår identitet idag,
Ja, kom igang. Ha det gøy.
-Ok. Takk skal du ha. -Ha det gøy.
Hei Chris. Jeg heter Natalie.
-Hyggelig å møte deg. -Velkommen skal du være.
-Lykke til. -Kult. Takk.
Så det viktige målet på dag to er å få Chris videre i tilpassingen
til tredje og siste leksjon av drakten.
Aksept og lære til å stole på andre.
Hva er din favoritt farge?
jeg liker denne blå-rosa fargen vi har her.
Å, ok.
Del av hjelmen min.
Veldig fin. Det får det til å se litt mer interessant ut, ikke sant?
Jeg vet hva jeg skal gjøre. Jeg skal gi deg en rallystripe.
-En rallystripe? -Ja.
-Å, ja, Kom med det. -En rallystripe.
Vent. Ikke rør deg.
-Ja? -Hva tror dere, folkens?
-Aw. Ser fantastisk ut. -Flott.
Hvordan takler du den hånden med den stroppen på?
Veldig vanskelig, ikke sant?
-Hva føler du deg som? En 80-åring? -Yep!
Armene føles litt tunge.
-Du ser litt stiv ut. -Jeg føler meg litt stiv.
Så hva er hemmeligheten? Hvordan har dere vært så aktive?
-Jeg svømmer og går. -Ja.
Du vet, jeg går ut og gjør ting. Jeg svømmer hele vinteren.
-Jeg er aktiv for å være 80, ikke dårlig. -Ja.
Jeg tror at det å være fysisk aktiv gjør at hjernen også er aktiv.
Du vet, bygge en god relasjon med familien, barna dine,
barnebarn... ha mange venner.
Ja.
Og når du gjør det, hjelper du deg selv også
ved å holde deg ung.
Så, om Chris kan akseptere å bli eldre og droppe denne forestillingen
om fysisk uavhengighet,
da kan han lære å stole på andre.
Han må tilpasse seg en større del av seg selv
som kan håndtere skrøpelighet, og sårbarhet og alderdom.
Dette er leksjonen som du kan lære å akseptere det faktum.
Det er da vi vil erfare hvor knyttet vi all er
til hverandre og til verden rundt oss. Det er veldig, veldig bra for helsen.
-Så, har du barn? -Jepp. Tre barn.
Hvor gamle?
Ni og sju. Tvillinggutter på sju.
-Ja. -De var morsomme som babyer.
De er morsomme nå også.
Du savner dem når du er borte og gjør ting
-skuespiller jobben? -Ja, absolutt. Jepp.
Jepp.
Ser bra ut. Bra gjort.
-Å Chris. Fortell meg om dine. -Jeg vet ikke hva det er.
Det som meg krysset med en koala.
Jeg trenger bare et eukalyptusblad å tygge på.
Nei, ser bra ut.
Hei, kompis.
-Hallo. -Hvordan går det?
Bare...
ta av denne drakten litt. Bare et... Ja, det er bare så godt å...
Det er godt med et pusterom.
-Føles godt å ta den av? -Ja, det gjør det.
Vel, gode nyheter.
Du er ferdig med den drakten.
Eksperimentet er ferdig.
Herlig.
Ja, jeg legger den her på sofaen.
Greit. Akkurat.
Hovedleksjonen her er aksept.
Det er noen ting og noen kamper vi ikke vil vinne
og du vil ikke overvinne den drakten...
Ja.
...du overvinner aldringen og det er ok.
Ja. Men hvordan akseptere det? Hvordan aksepterer folk det?
For min del, jeg har noe få å fortelle deg.
Da jeg var 19, andre år på college...
du vet, livet var herlig.
Andre året på høsten,
var noen venner av meg og jeg, drev ute og tullet
på pendlertoget mine kompiser og jeg,
vi klatret opp på toppen som man klatrer i et tre.
Det var et tog som var parkert der.
Men så reiste jeg meg opp, og jeg hadde en metal klokke på armen.
Da jeg sto oppreist, var jeg nær nok den elektriske ledningen,
elektrisiteten skjøt mot klokken. Øyeblikkelig kom en stor eksplosjon,
og på ett øyeblikk, vet du, ble alt forandret.
Jeg mistet en arm fra albuen og begge bena fra kneet,
og jeg var veldig nær døden.
Jeg brøt fullstending sammen.
Livet mitt var over. Jeg var helt fortapt.
Og jeg tenkte: "Hvem er jeg nå?"
Dette tvang meg til å tenke på nytt.
Tilpasningen ville bare ta meg så langt. Jeg måtte akseptere det.
Og et sted på veien, det tok meg noen år,
men det kom til et punkt hvor jeg lot den gamle kroppen,
den gamle selvfølelsen, jeg lot den gå.
Han døde.
Hva var det igjen for meg...
Jeg visste at min identitet ikke var i bena mine.
Jeg så meg selv i speilet sa:
"Dette er mitt liv. Det er det. Dette er mitt liv."
Jeg tror dette er en del av aksepten hvor du faktisk
lar det skje.
Kom igjen.
Det var det. Bra gjort.
Det var en stor, stor deal for meg.
De første årene etter ulykken, måtte jeg lære meg
hvordan jeg så meg selv i verden.
Min selvfølelse hadde utviklet seg til et punkt hvor jeg ikke bare
kunne tilpasse tapet av bena og armen.
Jeg begynte å se meningen og logikken av min erfaring.
Jeg begynte å studere medisin og elsket med en gang
palliative behandling.
Folk har ofte en misforståelse om hva det innebærer,
slutten av livet og døden.
Min jobb er å behandle smerte og hjelpe folk
til å finne meningen i deres liv.
Så du kan også si det er en slags filosofi.
Kom igjen. Her.
Min historie er dramatisk, men det er bare en variant.
Vi lider alle, vi kommer alle borti ting vi ikke kan kontrollere.
Og det tar oss til det å akseptere ting
og det er dit jeg prøver å få Chris.
Når jeg snakker med BJ, føler jeg en beundring av hans holdning.
Han gikk gjennom en av de tøffeste erfaringer
noen kan gå gjennom i en så ung alder,
og han har akseptert dette,
og jeg mener det er en vakker tilnærming til livet.
Begynner du å se hva vi snakker om,
får et lite hint av hva vi kaller aksept?
Ja, jeg mener, en ting jeg har akseptert og forsonet meg med er
at jeg føler meg ikke usynlig.
Og det virkelig interessante som jeg tenker på er,
det vil alltid komme en dag når du kan ta den drakten av og...
det er en skremmende tanke for meg.
-Det er en stor ting. -Ja.
Ja, det rører seg mange idéer og tanker.
Og, du vet, jeg tror bare det å leve med et målrettet syn
kommer du deg gjennom sjekklisten først.
Det kan være litt farlig også, ikke sant? Som en...
-Absolutt. -Fordi det blir antakelser
at du har tid istedenfor å...
Ikke sant.
-Kompis. -Kanskje ikke en ny dag.
Ja, absolutt. Jepp.
Jeg har innsett hvor vanskelig det er å leve i nuet.
Har du den ferdigheten?
Det er noe jeg er klar over som jeg ønsker å lære...
og bli bedre på.
Men du vet. Å være oppi det, være dønn ærlig med meg selv.
Jeg er ikke det. Og nå...
tenker jeg: "Hva er viktigst?" Skjønner?
Jeg føler at jeg liksom er, travlere og travlere,
og jeg er ikke engang med barna så mye jeg ønsker.
Jeg tenker mye på det, og bare...
Bare den sårbarheten med alt.
Jeg vil bare gjøre det riktige.
Det...
Jeg har jobbet så mye de siste ti eller tolv årene,
og funnet mye, minnene mine...
det føles som de er i full fart fremover, og jeg ønsker jeg kunne ta en pause
og ha mer tid. Og...
det får meg til å tenke på noe
moren min fortalte meg. Opplevelsen hun hadde nylig,
hvor hun trodde hun sto ovenfor slutten av livet for et kort øyeblikk.
Og hun følte seg...
fullstending i fred med følelsene
ved at hun hadde mange rundt seg som elsket henne,
mange folk som hun elsket og hun hadde levd et fullt liv,
og jeg tror det berørte meg fordi jeg...
ønsker ikke se meg selv haste gjennom livet lenger.
Ja. Denne erfaringen gjør at jeg
vil trykke på pauseknappen på alt for en stund
og være mye mer tilstede enn hva jeg har vært.
Så på dette tidspunktet åpnet Chris seg litt,
som er et uvurderlig øyeblikk på vei til akseptering.
Nå er tiden inne for å gjøre leksjonene mer personlig for han.
Og utforske verden av emosjonelle tap.
På slutten av dag to på Sunset Pines er det dans.
Vil du prøvde den på, om den passer?
Det Chris ikke vet er at kona hans er på dansen,
hans virkelige kone, Elsa, vil vente på han der.
Å kjære gud.
Og Elsa kommer som hun er 50 år eldre ved hjelp av proteser.
Jeg skjemmes ikke over hendene mine nå.
-Se på hendene mine! -Ja, der ser du.
Så jeg sitter i stolen min,
og de begynner å ta på meg proteser
og det føles merkelig. Jeg tenkte, jeg vil ikke gjøre dette.
Det var et øyeblikk jeg tenkte: "Jeg kan ikke gjøre dette."
Aldring er truende, spesielt for damer
og i dette samfunnet, får det meg til å tenke på
hvor mye verdi vi gir ungdommen.
Dette er muligens det mest konfronterende øyeblikk av hele eksperimentet.
Chris vet ikke at dette kommer. Dette er en stor overraskelse for ham.
Ja, jeg kan faktisk se min mor.
Det får deg bare til å føle at, gud er det dit vi skal
og bli. Det er vanskelig.
Det som er interesant er
at data viser at fleste parten av oss er mindre redd for
vår egen skrøpelighet, vår egen død
enn vi er for døden for folk vi bryr oss om.
Så for å utforske dette videre,
vil vi at Chris skal møte en annen beboer her på Sunset Pines.
Mitt navn er Aisea Vakalalabure. Jeg er fijiansk, fra Fiji.
Og jeg er 88 år gammel.
Og her er ditt bord hr. Hemsworth. Jeg vil du skal møte Aisea.
Aisea?
-Hei Chris, hyggelig å møte deg. -Deg også.
Vet du hvem Chris Hemsworth er?
Nei.
Hvordan føles livet som pensjonist?
-Hvordan... -Veldig annerledes, veldig annerledes.
Mange fantastiske mennesker da.
Det har vært en unik opplevelse.
Vel, jeg kan fortelle deg
at å være en eldre person er det beste,
aldring er en utrolig viktig del av livet.
BJ sa det var en fantastisk mulighet å møte deg
fordi du har en viktig historie.
Vel.
Jeg kom fra Fiji og jeg kommer fra en overhode-familie,
min eldste bror og jeg var veldig nære. Jeg var nærmere han enn til foreldrene.
For ham er jeg den lille baby-broren
og han var alt for meg.
Hvor enn han går er jeg alltid bak ham.
Jeg var hans skygge.
Fra barndommen, helt til
vi dro i militæret var han der,
og han passet alltid på meg.
Og jeg ser på han som en far,
storebror og min beskytter.
Da faren vår døde,
var det den eldste i familien
som ble høvding og det var han.
Han ble en god høvding,
og folket elsket ham.
Det varte desverre ikke lenge.
Han ble syk.
Da han døde,
falt min verden sammen i grus.
Og jeg mistet
mannen jeg elsket, min ekte bror.
Jeg var sønderknust,
tapet jeg led
kan ikke måles.
Men i det fijianske samfunnet
sørger man i 100 dager og 100 netter
mens hele landsbyen er stengt.
Ingen synging. Ingen lek. Ingenting.
Og da de 100 dagene begynte,
ville jeg ikke være rundt folk
ei heller lede et samfunn.
Og jeg tenkte for meg selv,
vil jeg bli en god nok leder?
Vil de respektere meg slik de respekterte broren min?
Jeg kan ikke gjøre dette.
Men 100 dager er en lang tid.
Det gir deg tid til å tenke.
Å lære å bli mer åpen mot andre.
Å vokse.
Dag etter dag.
Hver soloppgang.
Hver solnedgang.
Sorgen forandret meg.
Og det var slik jeg godtok
at jeg måtte stå opp.
Følge hans fotspor, putte på hans sko,
selv om de er store,
og akseptere rollen som leder.
Hva jeg ønsket Chris skulle lære fra Aiseas erfaring
er hvor viktig det er å gi deg selv tid og rom
til å behandle vanskelig følelser.
Livet inkluderer utrolig sorg,
utrolig tristhet, og at dette, akkurat som aldring ikke er vår fiende,
de er bare en del av avtalen.
Du vil miste folk du elsker.
Men jeg var en bedre leder,
en bedre mann, på grunn av de 100 dagene.
Og så lærte jeg at sorg er vakkert.
Høres ut som der du er fra er det mye mer aksept
og imøtekommende med slike overganger.
Du vet, jeg tror at det vestlige samfunnet
ikke gir deg nok tid til å sørge.
Sorg er bra.
Det er det jeg tror på.
Herrer, her er maten deres.
Dette er Sunset Pines beste, og, hr. Hemsworth,
vi ser frem til å se deg på vår ukentlige dans i kveld.
-God appetitt. -Tusen takk.
Dans?
-Kan bli morsomt. -Ja.
Det var fint å prate med Aisea og fint å høre historien hans.
Men tanken på å miste de du elsker,
jeg syns det er det skumleste og det er ikke noe
jeg er klar for å akseptere ennå.
Beklager, Elsa. Er det greit om du lukker øynene
for en liten stund? Bare mens vi gjør dette. Takk.
Siste del av dag to, vi kommer til dansen,
og dette er når Chris møter Elsa, hans elskede kone.
Men nå er det Elsa som har blitt 50 år eldre.
Det kan gå bra, eller helt tragisk.
Jeg aner ikke hva som skal skje.
Ser på meg selv, det er virkelig konfronterende,
og så ekte, så virkelig ekte.
Jeg føler meg virkelig sårbar.
Og jeg er ikke sikker på om jeg vil Chris skal se meg slik.
Ja.
-Chris, der er du. Nå... - Alt ok?
Jeg har ordnet en superdate til deg.
-Å, virkelig? -Ja, jeg vet du er gift.
-Men vi skal ikke fortelle kona di, greit? -Ja, ja, men?
Kom med meg. Kom igjen nå. Ikke vær sjenert.
-Jeg er ikke sjenert. -Ikke sjenert?
-Ikke nervøs, skjønt ikke sjenert. -Ok. Ser du damen i rosa der?
-Ja, ja. -Gå bort til henne!
Unnskyld, men jeg tror du er min date.
Herregud.
-Det er så rart! -Se på deg.
Herregud.
Jeg vil bare røre på skulderen din og jeg var som...
"Herregud. Jeg kjenner henne."
Visste du?
Wow.
Hallo.
Fortsatt vakker.
Jeg tror vi vil huske dette for alltid.
Det var så dypt og så uventet.
Jeg følte meg trygg.
Det var så vakkert.
-Forventet du det? Ikke i det hele tatt? -Jeg ante ikke hva som foregikk.
Jeg mener, dette er helt utrolig.
Ser på at min kone har blitt 50 år eldre og det var en rar blanding av følelser
av ulike slag...
kjærlighet, glede, empati...
og da også
ganske absurd på en flott måte.
Det har vært en merkelig...
dag, som, jeg vet ikke. Bare tenker på ...
livet og døden og alt. Jeg mener, dette...
For meg, var i dag som, jeg fikk 50 år ekstra.
-Ja. -Og det er virkelig sjokkerende,
ikke å ha de årene å tilpasse seg på. Og jeg tror naturen ga deg de...
-trinnene for å venne deg til meg. -Ja.
Det er ganske intenst å bare hoppe i det. Dette er hva...ja.
Ja.Det er ... det er virkelig konfronterende.
Det var ganske sjokkerende da jeg så deg.
Jeg tenkte: "Å! Vent, vent." Blitt frastjålet 50 år.
Det var liksom som du kanskje er på slutten.
Fikk litt tårer i øyne.
-Jeg vil dele disse årene sammen med deg. -Ja.
Vi trenger disse minnene, ikke sant?
Skal vi danse?
Skal vi danse? Gjerne. Vær forsiktig med ryggen min.
Du må være forsiktig. Bare prøv å hold følge, greit?
Er du ok? Beveger oss sakte.
Kanskje denne erfaringen, har vi fått Chris bort fra hans bekymringer
eller redsel for aldring og død,
så han forstår at aldring ikke er så ille.
Og kjærligheten kan faktisk hjelpe deg med å komme igjennom nesten alt.
Jeg syns det er ganske konfronterende at jeg er nær den alderen.
Hva som gjør det mindre skremmende er å ha noen å bli gammel med.
Du vet, ha folk rundt deg som du elsker,
gjør at jeg føler det lettere å akseptere.
Beklager, jeg må gå.
Ok.
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg også.
En av de viktigste lærdommene Chris har lært
er at der det er kjærlighet, er det tap.
Det vil bli tap i hans eget liv.
Det er ikke om, men når.
Og det tar oss til den neste delen av denne veldig rare reisen...
Hvor vi flytter oss fra aldring til dødelighet, inn i døden.
DAG TRE EN DAG IGJEN Å LEVE
God morgen, beboere.
Det er nok en vakker dag her på Sunset Pines,
hvor vi lever hver dag til det fulle.
Teater klubben starter snart.
Og ikke glem at det er bingo i landsbyhallen i kveld.
Og vi ønsker hr. Hemsowrth formelt velkommen,
som allerede er på plass.
Jeg føler meg ganske oppslukt, og føler meg hjemme med denne opplevelsen.
og jeg prøver hele tiden å være åpen.
Får meg til å innse,
at dette kanskje ikke er så ille som jeg trodde det skulle bli.
Så her er vi på starten av dag tre, vår siste dag,
og vi beveger oss mot døden, dødelighet.
-Hallo. -Hei.
Jeg vil introdusere Chris for min venn og kollega...
Alua Arthus. Hun jobber som noe som kalles en døds-doula.
Fortell meg, hva er egentlig en døds-doula?
En døds-doula er en som gjør alt av ikke-medisinsk hjelp
og hjelper en døende person og familien gjennom prosessen.
Vi hjelper folk til slutten av livet.
Wow.
Om du har snakket mye om slutten av livet,
idag skal vi snakke om din dødelighet.
Ok.
-Ok? -Ja.
Så vi har en liten øvelse for deg,
litt eksponeringsterapi...
-Greit. -...for å gjøre deg klar.
-Ok. -Er du klar?
-Ja. -Ok, la oss se på det.
Som du ser har vi mange kister her for deg.
Ja, du kan se på dem,
se hva du liker, se hva du ikke liker.
-Må jeg velge én? -Ja det hadde vært bra.
Du kan handle litt, se deg litt rundt,
se hva du er interest i, hva du liker.
For et merkelig konsept. Det er nesten som et dukkehus vibe.
-Det er det. -Kanskje ikke gå der.
-Vi har en vakker... -Ja.
...gran-kiste her.
All slags fancy trematerialer er litt bortkastet, ikke sant?
De graver dem ned i jorden.
Burde egentlig blitt til møbler eller noe.
Kanskje papp. Komposterbar.
Mer økonomisk også.
-Ja. -De er helt komposterbare,
-biologisk nedbrytbare. -Ja.
Alt sånt.
Jeg trenger ikke mye der nede tror jeg.
Puster bra?
Puster bra, vakker, naturlig. Mose vibes.
-Ekstra stor piknik kurv. Bra. -Absolutt. Her er en i mahogni.
-Å ja? -Ja, veldig vakker.
Denne er blitt spesialbygd for din kropp.
Kanskje du vil prøve den, legg deg nedi?
-Ja, kult. -Klar?
-Bare hopp rett oppi? -Ja, ta det rolig.
Håpet mitt er ved å se på kistene med Chris,
er at han vil koble sin egen kropp til disse kistene en dag.
Og så begynner han å tenke på sin egen død.
-Ja, du har allerede kommet deg oppi. -Ja, se på det.
-Bare sånn. -Det er merkelig... føles som en vampyr.
-Ja, nære. -Bare dra for en lang natt.
-Også kalt døden? -Ja.
Ja.
-Ferdig. -Vel...
Vi er redd for å snakke om døden fordi det gjør oss ukomfortable,
som om noe er galt.
Trær dør, blomster dør, dyr dør, bilbatterier dør, mennesker dør.
Det var en merkelig opplevelse, var det ikke?
Hva syntes du om kistene?
Du, jeg vet ikke, kanskje foretrekker jeg å bli kremert,
Heller det enn å pakke seg inn i en kasse,
det er noe klaustrofobisk ved tanken.
Ja. Og kanskje kan du bare... du kan kaste meg på havet
og en hai kan spise meg, og...
-Kaste kroppen din på havet? -Ja.
jeg lurer på hva du tenker om hva som skjer etter døden.
Jeg vet ikke. Jeg husker som barn, jeg lå våken om natten,
tenkte på ideen om ingenting,
og det er bare det for alltid...
-Ja. -Og ikke bare for alltid,
-men for alltid? -For alltid.
Og det pleide å... og det holdt meg våken.
Du vet, det var det, liksom,
bare det fullstendig tomme, ingenting,
ingenting. Skremte vettet av meg.
Virkeligheten er, at det kan skje når som helst...
-Ja. ..du vet, folk ofte
tenker på slutten av livet som noe langt fremover i tid.
Som om noe skjer langt der ute, langte fremme
og det kommer fortere enn man er klar over,
det er derfor muligheter som denne, å være der for dødeligheten, er så nyttig.
Hva vil du si er det viktigste du har lært
ved å prate med folk på deres siste dager?
Være hos noen som har nettopp stoppet å puste,
å føle den enorme stillheten i rommet
etter at livet har forlatt kroppen, som er det enkleste, men den mest dyptgripende.
Livet henger plutselig på et enkelt pust.
Er der det ene minuttet og bort i det neste.
Og når det er gått, minner det meg om at jeg fortsatt har
muligheten til å puste, og til å leve, og å være engasjert, og å elske,
og å le, og å være lykkelig, og å være fargerik, og å...
-Ja, ja. -...klemme, og du vet, danse,
og å leve, å leve.
Ja. Det er vakkert.
Senere idag, skal vi gjøre en dødsleie-meditasjon.
Komme nærmere din død.
Ok, greit.
Det er én jeg vil du skal møte før vi starter.
-Ok. -Er du klar?
-Ja. -La oss starte.
En av fordelene for Chris som er så ung og vital er
å snakke og tenke på at døden er at det hjelper
å snakke om at dette er mulig for hvem som helst og når som helst.
-Natalie. -Hallo, Chris.
Unge mennesker blir også syke.
Så det i kunstklassen her om dagen.
Ja. Hei.
Hei. Alua sa vi måtte ta en prat.
Ja vel, Jeg kan fortelle deg om mine erfaringer
med kreft på stadium fire. Og for å være ærlig, vet jeg ikke
hvor mye tid jeg har igjen.
Jeg er 27.
Men da jeg var 20, ble jeg diagnosert med melanom på stadium tre.
Det kom inn i lymfeknutene mine. Operasjon var eneste mulighet.
Så de skar av tåen min, de ble kvitt alle lymfeknutene mine.
Og for en 20 åring kan du forestille deg at livet ble snudd på hodet.
-Ja. -Og...
siden da har jeg tenkt på døden hver eneste dag i mitt livet.
Ingen på 20 forventer å få diagnosen kreft.
Ingen forbereder deg på en slik diagnose.
Og spesielt med effekten det har på familien din,
og dine venner, og hele min verden ble endret,
over natten.
Kreft ble min overordnede identitet.
I bunn og grunn ble jeg omtalt som den syke.
For en liten stund var jeg... virkelig fortapt.
Jeg trengte å finne en person som var lik meg før.
Ja.
Og så dro jeg avsted, jeg dro til Venezia,
Ikke for å rømme, mer for å være et sted hvor ingen kjente meg,
så jeg kunne finne meg selv og hvordan jeg kunne leve med kreften.
Jeg møtte en gutt, og ble forelsket.
Og han så meg for meg, noe som var, helt ærlig
veldig, veldig vakkert.
Alexander er ekte og snill.
Og jeg har ofte referert til ham som mitt eiketre.
Han er rettferdig, er stødig og holder meg stødig.
Når du har kreft, vet du ikke om du kan bli elsket.
Og ditt forhold med kjærlighet og deg selv...
går rett ut av vinduet.
Kjærlighet er det mest fantastiske vi har,
og det vi kan oppleve i denne verden.
Og det faktum at jeg fikk oppleve hans kjærlighet,
han gjør meg så lykkelig. Og dette er glade tårer.
Tre måneder inn i vår kjærlighetshistorie, kom jeg hjem,
og jeg hadde en rutineskanning, og de sa at kreften var tilbake i lungene mine.
Og nå var det stadium fire.
Så jeg fortalte han det. Så sa jeg: "Jeg slår opp med deg."
Og han bare snudde seg rundt
og sa: "Nei." Og han var som:
"Jeg er med på dette."
Og han sa: "Jeg velger all den tiden jeg har med deg.
Spiller ingen rolle om det er lenge eller kort. Jeg velger deg."
Det er nok på grunn av diagnosen min at jeg ser på tiden som jeg gjør.
Tiden som vi har er så dyrebar.
Om du hopper inn i det med hodet først, og bruker den tiden du har
for ingen kjenner tidsrammene. Så vi skal bare elske hverandre.
Og vi skal elske hverandre uansett.
Uansett hvor lang tid vi har igjen.
Du vet, vi snakket om aksept.
Hvordan har du det med aksepten? Med det ordet eller tanken om det?
Jeg har tenkt på døden hver eneste dag i de siste sju årene.
Har jeg akseptert min dødelighet?
Ja og nei.
Jeg tror folk har et morsomt forhold til aldring,
de blir virkelig redde for det. Men sannheten er at jeg ser frem til det.
Jeg gleder meg virkelig til å bli gammel,
og jeg tror det er en gave.
Vi vil alle... vi vil alle dø en dag.
Så du må leve livet så mye du kan og nyte det.
Sug til deg hvert eneste øyeblikk.
-Ja. -Ja.
Livet kan ta slutt når som helst.
Så nyt livet, nyt tiden, gjør det meste ut av det.
Og elsk så mye du kan.
Det er en hjerteskjærende opplevelse, å snakke med Natalie
og høre på historien hennes og... og... høre noen...
snakke med slik godhet og... og modenhet om noe som er så usikkert,
er så inspirerende.
-Hallo. -Godt å se deg.
-Hvordan går det? -Jeg har det bra.
Fin prat med Natalie?
En utrolig person.
Kan du føle på denne ideen at det er ingen garanti for morgendagen?
Ja.
Det er ingen sikkerhet i det hele tatt. Kan du kjenne på det?
Absolutt. Ja.
Det var et stort behov, for å riste hele verden
og få ut denne beskjeden og si: "Ikke tull,
ikke ta det for gitt. Sug til deg hvert øyeblikk"
Og det er et løpende tema jeg har følt ibland folk.
Det er liksom tvinnet sammen
på en vei for en bedre forståelse til alt.
Vi har kommet til slutten av ditt opphold på Sunset Pine.
Det som står igjennom for deg er å gå ut den døren.
Hva du enn finner der, bare gå med det.
Ok.
Dette er den dristigste delen av hele eksperimentet.
Takk.
Vi skal fortsette vårt virkelighetstro skuespill
til sine grenser.
Greit.
Vi skal ta deg til sykehuset.
Hjertestans, 180 over 120.
Kom igjen. Kom igjen.
Oksygen kommer. Pust dypt.
Chris, Chris!
-Chris, kan du høre meg? -Jeg kjenner en puls. Bli klar.
Klær klare.
-Dette var intenst, hæ? -Ja veldig rart.
-Litt av en opplevelse. -Det var-- ja.
Om du ser meg på dette punktet,
gikk det nok ikke etter planen.
Ja.
Nå skal vi gjøre dødsmeditasjon.
Meningen med denne meditasjonen er å gjøre deg mer klar over
slutten på livet og skape en ny kobling
-med livet som det er. -Ja.
Begynn med å lukke øynene dine.
Og pust dypt inn.
Repeter til deg selv: "Min død er uunngåelig."
-"Min død er uunngåelig." -Og pust ut: "Jeg vil også dø."
"Jeg vil også dø."
Vi skal ta deg med på en reise.
Alle du møter og alt du vil gjøre
har ledet deg til dette.
-På innpust, vil du bli gammel. -Du vil bli gammel.
Og på utpust, repeter: "Kroppen din vil svikte."
Kroppen din vil svikte.
Så snart du har lært å akseptere
vil du faktiskt finne noe dypere og mer verdifult.
På innpust: "Du vil miste folk du elsker."
Og på utpust, repeter..."Sorg er vakkert."
Sorg er vakkert.
Og på innpust: "Livet kan ta slutt når som helst."
Livet kan ta slutt når som helst.
-"Du også, vil dø." -"Du også, vil dø."
Du også vil dø.
Han er mitt eiketre.
Bare nyt tiden...
Og elsk så mye du kan.
Du ser deg selv på dødsleie i ditt indre øye,
se nøye på hvem som sitter rundt sengen din.
Hvem holder hånden din?
Kroppen din blir svakere...
og du begynner å gå i oppløsning.
Slipp taket til Elsa.
Slipp taket til barna dine.
Dine elskede kan ikke redde deg.
Du vil ikke lage nye minner,
Nå gir du deg... og faller inn i døden.
Du kjenner en aksept for at det kommer en dag da livet ditt tar slutt.
Du kan åpne øynene og blåse ut dette lyset.
-Hallo. -Hei.
Hei! Kom hit.
Kom igjen.
Kom igjen. Sett deg her.
Uansett.
Nok en unik opplevelse.
Hvordan var det?
Det føltes virkelig fredfylt. Det føltes...
Det føltes ikke skremmende,
føltes som jeg fløt ned en elv eller noe sånt.
Til ett nytt sted, hvor enn det var. Og... det er bare...
Når du sa: "Tenk på et sted du er eller vil være.
Hvem vil være rundt når du er døende, når det skjer."
Jeg så meg selv i min stue med hele familien min
og venner rundt meg og... og så slo det meg liksom,
Det var som: "Dette er hva jeg har hatt hele tiden." Som...
-hvor heldig jeg er. -Akkurat.
-Ja, absolutt. -Ja.
Det er et kjent sted og en opplevelse for meg.
Det føles ikke ensomt i det hele tatt, det føles...
det føles som en vanlig søndag,
når jeg er sammen med de jeg elsker.
Å, den... den samtalen vi har hatt de siste dagene
om, du vet, bare følelsen av at jeg har gått glipp av noe
eller gjør for mye, og jeg hadde et øyeblikk
med litt ro og en pause fra alt, og tenkte,
alt er flott, jeg kan sikkert gjøre ting annerledes,
men ikke se meg tilbake som om det var feil
eller jeg har gjort feil.
Og så den merkelige parallellen med denne ideen om å akseptere døden
og gi slipp, og også med livet og gi slipp,
og det betyr ikke at du gir slipp på styringen helt,
men bare nyter reisen og nyter utsikten.
Det er noe veldig fredfylt med den aksepten.
Og kanskje det er morsomt det kommer tilbake til Sunset Pines.
Det føles kanskje som et litt smakløst slagord.
"Sunset Pines, hvor vi lever hver dag til det fulle."
-Men svaret er der. -Ja.
Velkommen til Sunset Pines, hvor vi lever hver dag til det fulle.
Tusen takk.
Hallo.
Dette var den rette instruksjonen. "Lev hver dag til det fulle."
-Alt bra? -Alt bra?
Hvordan var det?
Det var fantastisk. Det er ganske spesielt.
Du kan gjøre det. Tar bare tre dager.
Jada.
Vi har en tendens til å se på livet som en rettighet vi har.
Og det i kraft av å være født,
har vi rett til et liv, vi har rett til en morgendag.
Nei. Livet er en gave.
En ny dag er en gave.
-Kan du signere bildet mitt før du drar? -Selvsagt.
Et fullstendig liv inneholder døden, inkluderer smerte.
Men hvis vi kan være takknemlig i enda ett minutt
på denne vakre, gale planeten. Tenk på det.
Hei!
Dette er mitt eiketre.
-Indy, kjapp, kjapp. -Livet kommer ikke
en gang i fremtiden,
når du endelig møter den personen, eller går den veien,
eller slutter å jobbe så mye, eller får en jobb, eller hva det er,
det skjer akkurat nå. Du er i det.
Du lever i det.
-Tusen takk. -Vi sees.
Sannheten er at vi ikke er udødelige.
Takk, folkens.
Denne opplevelsen kom til meg på det rette tidspunktet.
På et tidspunkt i livet hvor jeg virkelig ville ha fokus på noe som betyr noe.
Og alt betyr noe.
Hvert øyeblikk.
Hvert smil. Hver tåre.
-Pappa! -Hvert kyss.
Alt sammen.
Har dette gitt deg glede?
-Absolutt. -Perfekt.
Hei Chris!
Leve mitt lengste, sunneste, lykkeligste liv.
Det blir jobben for livet.
Det er oppsummeringen.
Bra jobbet, alle sammen.
Jake, kutt!
Tekst: Cathrin Andersen