Intră în rol…
Impune-te în fața mării.
A ajuns la 145.
Și-a dublat ritmul cardiac.
În decursul ultimului an, am studiat știința longevității.
Am făcut tot ce s-a putut pentru a opri timpul.
Dar orice aș face,
mai devreme sau mai târziu, bătrânețea și moartea vor învinge.
Cum pot să împiedic asta?
Vreți să mă legați.
Asta nu era în contract.
Ești foarte sexy.
Chris, o să atașăm greutățile.
Se pare că asta voi face.
Echipamentul ăsta groaznic simulează vârsta înaintată.
Proiectat la MIT, a fost creat special pentru mine.
Elasticele îmi îngreunează mișcările.
Am să port o greutate de 13 kg,
iar încălțămintea mă va dezechilibra.
Fac toate astea ca să aflu
cum o să mă simt peste 50 de ani.
Aș vrea să știu cum o să arăți la 87 de ani.
Iar soția mea, Elsa, pare foarte interesată.
Îți place costumul, nu?
- Păstrează-l. - Pot să îl port la întâlniri.
„Nu purta costumul de pompier.
- Pe cel de îmbătrânire!” - Exact!
În mod surprinzător, experții consideră
că pentru o viață lungă și sănătoasă nu ar trebui să ne împotrivim,
ci să acceptăm îmbătrânirea.
Îți vei pierde auzul.
Arăți ridicol.
Închei lupta pentru tinerețe învățând cum să îmbătrânesc.
Nu vei mai vedea la fel de bine.
Nu îmi place.
Gata, Chris.
E oribil.
- Cum te simți? - Bătrân.
Gata, filmăm.
Ca la repetiții.
IMPORTANT NU MUTAȚI
Mi s-a spus că o să călătoresc 50 de ani în viitor
și o să petrec următoarele trei zile trăind ca un octogenar.
NĂSCUT 11/08/1983
Mergeți la recepție, mulțumesc.
Cel care a gândit provocarea este dr. BJ Miller,
un medic paliativ cu renume mondial.
Munca lui se axează pe puterea deosebită
a ideii de a accepta îmbătrânirea și moartea.
Scopul meu este să reinterpretez felul în care înțelegem moartea.
Chris va participa la un experiment unic.
Gata, bătrâne?
Nu știu, întreabă-mă peste trei zile.
Facem ceva nou și curajos.
Vom combina știința și arta
și vom crea o nouă lume pentru Chris.
Am recreat o comunitate pentru pensionari.
După trei zile petrecute la Sunset Pines…
BINE AȚI VENIT LA SUNSET PINES
…îl vom ucide pe Chris Hemsworth.
CHRIS HEMSWORTH: DINCOLO DE LIMITE
Încetinește! De ce conduci atât de repede?
Nu-ți face griji, ajungem.
Poate ar trebuie să conduc eu.
În niciun caz!
Nu văd și nu aud nimic.
Bine ați venit la Sunset Pines.
E noua mea casă?
ACCEPTAREA
Noul meu prieten.
În sfârșit, am ajuns. Asta așteptam.
E șansa mea de a învinge îmbătrânirea.
Bună!
Cât de greu poate să fie?
Chris nu pare foarte îngrijorat, dar cred că a subestimat bătrânețea.
Cred că își va dori să plece cât se poate de repede.
PRIMA ZI AU RĂMAS TREI ZILE DE VIAȚĂ
Am ajuns.
În regulă.
- Elsa. - Da, mă vezi?
Unde mergem?
- Ia te uită! Bună! - Bună!
Chris, mă bucur să te cunosc.
Încântat!
Eu sunt BJ. Cum e costumul?
E greu și mă încetinește, dar…
- Exact. Asta e ideea. - Da.
Asta e prima parte a experienței.
A doua parte este locul ăsta.
- Da. - Sunset Pines.
E o comunitate pentru pensionari făcută special pentru tine.
Perfect.
E o piesă de teatru care durează trei zile.
O să fie puțin ciudat,
dar va părea foarte real.
Bravo!
Toți oamenii în vârstă sunt reali.
Sunt aici pentru a interacționa cu Chris,
pentru a se împrieteni și pentru a se cunoaște.
Dar angajații de la Sunset Pines sunt actori.
Îl vor trata pe Chris ca și cum ar avea 87 de ani.
Nu-și vor ieși din rol.
Iertați-mă că vă întrerup, dr. Miller.
Bine ați venit la Sunset Pines, aici trăim fiecare zi din plin!
Eu sunt Sofia, sunt infirmieră.
Am să fac turul locației,
o să vă rog să vă luați rămas-bun.
- La revedere! - La revedere!
În regulă.
Poți merge, sau preferi un scaun?
- Da, pot să merg. - Bine, nicio problemă.
Oamenii au nevoie de o perioadă de acomodare
după ce ajung la noi.
E normal să te simți puțin dezorientat,
dar te asigur,
comunitatea noastră e foarte primitoare și te va sprijini.
Avem o balustradă, te rog să o folosești.
Așa, perfect. Te simți bine?
- Da, mulțumesc. - Da?
Da!
- Joy te ajută cu înscrierea. - Bine.
Apoi îți vom arăta apartamentul.
E o experiență bizară.
Încerc să leg lucrurile din mers,
dar e destul de ciudat.
- Bună, Joy! - Bună!
El e dl Hemsworth. E noul nostru rezident.
Bună, dle Hemsworth!
Bine ai venit la Sunset Pines, unde trăim fiecare zi din plin!
- Grozav. - O să te înscriu în sistem.
Durează un moment.
În regulă, am nevoie de…
Costumul e oribil. E foarte inconfortabil.
Totul e greu.
Mă simt foarte limitat.
Am deficiențe de văz și auz
și simt că nu aud 20 sau 30% din ce se discută.
Te rog să te uiți direct la lentilă.
E o senzație de izolare. Totul devine…
oarecum inaccesibil.
Cum te simți?
Poftim?
- Cum te simți? - Scuză-mă.
- Mă simt puțin dezorientat. - Înțeleg.
Nu văd și nu aud bine.
- Exacta asta e ideea, nu-i așa? - Da.
O parte din motivul pentru care îi oferim această experiență
este aceea că asistăm la o epidemie de negare a îmbătrânirii,
și ignorăm moartea. E un fel de stres.
Ne dezechilibrează tensiunea arterială, nivelul hormonal
și e nociv din punct de vedere neurologic.
Corpul nostru resimte efecte fiziologice,
iar stresul ne poate scurta viețile.
Vedem tot mai multe studii
care arată că dacă acceptăm realitatea,
dacă acceptăm faptul că îmbătrânim,
vom fi mai fericiți, mai puți deprimați și poate că vom trăi mai mult.
Nu vorbim despre o zi sau două, ci despre ani.
- Da. - Interesant.
Are logică?
Gata, cred am terminat.
Am imprimat cartela.
Trebuie să verificăm dacă avem datele corecte.
Avem data nașterii și numele.
Da, numele e corect, dar nu știu ce să zic despre poză.
Ce s-a întâmplat cu mine?
Tu ești. Ești un bătrân simpatic.
- Interesant. - Da.
Au fost 50 de ani grei.
Te ajut cu șnurul?
Trece peste capul meu uriaș.
Da.
Gata.
E oficial. Ești noul nostru rezident. Michael?
Bună, dle Hemsworth! Eu sunt infirmierul Michael.
- Salut! - Bine ai venit!
- Mulțumesc. - Unde trăim…
Unde trăim din plin fiecare zi. Frumoasă poză!
- Mersi! - Unde mergem?
- Apartamentul nouă, brad. - Brad.
- Brad? - Sunt apartamente bune.
În următoarele zile, Chris va călători 50 de ani în viitor
și îi vom prezenta o versiune accelerată a îmbătrânirii.
Îți place crichetul?
- Nu prea. - Înțeleg.
Va putea să simtă totul pe pielea lui, nu doar să își imagineze.
E un mod bun de a înțelege
cum e să fii o persoană în vârstă
și cum e să te apropii de finalul vieții.
Stai puțin, Fred.
Lucrurile vor deveni tot mai ciudate.
Niciodată.
Atenție, doamnelor, am adus prospătură!
- Bună dimineața! - Hai, Chris!
O să vezi, e un mediu grozav. Oamenii sunt prietenoși.
- Bun venit! - Mersi!
Ce mai faci, Fran?
Ne întoarcem mai târziu să îi salutăm. Să stai departe de ea.
E maestra jocurilor de cărți.
E nu joc cărți, o să mă feresc.
Să nu te apropii de ea. Salut, Ian!
- Salutare! - Bine ați venit!
Poți să mergi peste tot,
dar nu și acolo.
- Acolo nu ai acces. - Înțeleg.
Asta e. Ești acasă!
- Am ajuns. - Ești chiar tu.
Cum ți se pare?
Aici ai toate amintirile.
Am îmbătrânit rapid.
Fratele meu mai mare pare mai tânăr. E incredibil.
Joy ne-a spus că ai fost actor.
Nu cred că o să fac asta când o să am părul alb.
Credeam că ai jucat în teatrul local…
- Mai ales în teatrul local. - Felicitări!
Avem și cărțile tale.
Thorever!
Soția ta a lăsat și alte lucruri.
Vrem să te simți ca acasă.
Acum că ai văzut amenajările, e totul în regulă?
Simți că poți locui aici?
E o senzație de singurătate, nu?
Da.
E ca într-un spital.
Așa e.
E destul de…
Totul părea teatral până acum.
A fost chiar distractiv.
Apoi am ajuns în cameră
și începe să se simtă altfel,
Atmosfera e mai apăsătoare.
Da, interesant.
Chris, o să las geanta,
apoi mergem să îl cunoaștem pe Gary.
O să fie colegul tău.
- Da. - Bine.
O să îți arate care sunt activitățile. E un tip grozav, e maestru în Tai Chi.
- Interesant. - Da.
Gary e considerat o legendă. Ai grijă dacă te provoacă la competiții.
Înțeleg, și eu am spirit competitiv.
Gary, ce faci?
- Bine, mersi! - E noul vecin, Christopher.
- Salutare! - Bine ai venit la Sunset Pines.
- Mulțumesc! - Aici e paradisul pensionarilor.
Chiar așa?
Ce putem face aici?
Avem tradiționalul bingo.
- Bingo? - Bingo!
- În regulă. - Da.
E un exercițiu pentru minte.
Bingo nu implică provocări fizice.
Poate preferi să joci ping-pong sau să mergi la sală.
- Da. - Sau gimnastică.
Grozav!
- Te înscrii? - Da.
Vino cu mine. Atenție la prag!
Cum vă simțiți, bine? Sunteți gata să începem?
Da, gimnastică aerobică! A ajuns și Gary!
Pe aici, Chris.
E noul nostru coleg. Bună, Chris! Suntem încântați de cunoștință.
Mă bucur să vă cunosc!
Cercetătorii care au creat costumul
au observat că cei care îl poartă trec prin trei etape distincte.
Prima e negarea, adică se luptă cu echipamentul.
Începem cu o respirație adâncă, picioarele depărtate.
Inspirați!
Chris are ocazia să se lupte cu costumul.
Are oarecum șansa să învingă bătrânețea.
Drept, stâng, drept, foarte bine! Mișcăm tot corpul.
Da!
Da, folosim și mâinile! Totul devine mai dramatic.
Ca în cluburile de noapte. Ca pe vremuri, știți voi.
Da, ca pe vremuri. Parcă a fost ieri.
Bine, să trecem la șolduri.
Înapoi și înainte.
Înainte și înapoi.
Uite-l pe Gary, se pricepe.
Haideți! Ești bine, Chris? Vrei să stai jos?
- Nu, mă descurc. - În regulă.
- Chris, ești gata? - Da, haide!
Bine, servesc.
Hai, bătrâne!
Cred că e paleta defectă.
- Așa zic toți. - Nu mai vorbi.
Costumul e oribil.
Îmi afectează mișcările. E foarte obositor.
- Sunset Pines... - Sunset Pines.
Haide, Chris!
Încerc să forțez, dar…
mă extenuez.
Și observ că pierd bătălia.
Nu pot să cred, Chris. Renunți?
- Taci, Gary! - Ia te uită.
E mult mai greu decât m-am așteptat.
- Sunset Pines... - E destul Sunset Pines.
Să expirăm.
Asta e doar încălzirea!
- Minunat! - Poftim?
Am încredere în tine, Chris. Cum te simți?
O să stau puțin jos.
Chris o să ia o pauză. În regulă, pășim împreună.
Așa, pășim cu toții.
Costumul mă îngrijorează în legătură cu viitorul.
Cel mai mult mă sperie
deteriorarea capacităților fizice.
Lipsa mobilității, să nu fiu capabil să mă joc cu nepoții,
să nu fac sport, să fiu sedentar.
Lucruri care îmi plac,
dar care vor deveni dificile și înfricoșătoare.
A fost foarte bine, mulțumesc. Ne vedem data viitoare.
A fost bine.
E totul OK, Chris?
- Da, mulțumesc. - OK. Nu te grăbi.
- Salutare! - Salut!
Vreau doar să văd cum te simți după o zi lungă.
Da, o zi foarte lungă. A fost un antrenament intens.
- Nu întinerim. - Așa e.
Gary, cred că ar fi util să îi povestești lui Chris
despre trecutul tău, despre tinerețea ta.
Când eram mai tânăr, eram în formă.
Eram foarte activ, făceam mișcare.
Înțeleg.
Cel mai mult îmi plăcea kung fu.
A devenit o mare parte din viața și identitatea mea.
Eram foarte bun, am câștigat premii și titluri.
Am primit centura neagră chiar de la Templul Shaolin.
A fost deosebit.
Apoi m-am accidentat la antrenamente.
Am forțat prea mult și mi-am distrus genunchiul.
Pe măsură ce am înaintat în vârstă, corpul meu nu a mai fost la fel.
Nu mi-am mai putut reveni.
Când suntem tineri, ne credem supra-oameni și că vom trăi veșnic.
Nu observăm că odată cu vârsta,
unele părți ale corpului încep să cedeze.
Dar adevărul e...
că vei îmbătrâni, iar corpul va ceda.
Treptat, începi să accepți…
- Da. - …situația.
Atunci am trecut la Tai Chi.
Într-o dimineață, la plimbare,
am văzut un grup de pensionari care făceau niște exerciții lente.
Aveau mult echilibru
și o flexibilitate grațioasă care mi-a stârnit curiozitatea.
Am văzut ceva în care m-am regăsit.
O oportunitate…
Așa că am început să învăț Tai Chi.
Și l-am practicat tot mai mult.
Pe măsură ce am făcut asta,
am găsit un mod nou de a mă conecta cu corpul.
Am învățat multe lucruri, e un nou stil de viață.
Poate că ți-ar folosi și ție.
Demonstrăm cruzime atunci când tratăm îmbătrânirea ca pe un eșec,
de parcă trupul ne dezamăgește.
E doar o interpretare.
Chiar și când corpul e slăbit, devine predispus la alte lucruri.
Atunci când pierdem unele lucruri,
rămâne loc să ne dezvoltăm pe alte planuri.
Oamenii sunt capabili să își depășească limitele.
- Într-adevăr. - E un dar, nu-i așa?
Da, e o revelație. Odată ce înveți să accepți situația
așa cum este,
descoperi ceva mai profund și mai valoros.
Cred că ai multă dreptate.
Mă gândesc că nu e atât de rău.
Situația trebuie reinterpretată și trebuie să ne obișnuim cu ideea.
Ce-ai zice să încercăm niște mișcări de Tai Chi?
- Sună bine. - Perfect.
Sper că după ce a ascultat povestea mea,
Chris va înțelege că sunt mai multe moduri
în care poți trăi viața pe care ți-o dorești.
Te poți dezvolta.
Poți înțelege mai multe despre corpul tău.
Mi-a făcut plăcere să discut cu Gary.
Am realizat că ar trebui să abordez altfel costumul.
Nu trebuie să mă împotrivesc, ci să mă adaptez și să evoluez cu el.
Prima zi a trecut. Sunt în satul Sunset Pines.
Oficial sunt la pensie și mă simt bătrân din cauza costumului,
restricționat.
Am început să devin irascibil, mai ales când oamenii îmi vorbeau,
în felul în care vorbim de obicei cu oamenii în vârstă.
Încercăm să vorbim foarte clar și rar,
poate chiar cu un ton de superioritate.
Sper că nu fac la fel când vorbesc cu bătrânii.
Acum trebuie să mă acomodez.
Am aici un pat uriaș, parcă e patul unuia dintre copiii mei. Ce altceva?
Nu sunt prea multe lucruri. E aproape ca la închisoare.
Atât, noapte bună!
ZIUA A DOUA ÎNCĂ DOUĂ ZILE DE TRĂIT
Bună dimineața, rezidenți! Este o dimineață minunată la Sunset Pines,
unde trăim fiecare zi din plin.
În această seară,
vă invităm la bal. Luați-vă pantofii de dans.
'Neața, Chris!
În a doua zi, Chris se va acomoda la Sunset Pines.
Bună, Chris!
Când oamenii au purtat acest costum, cercetătorii de la MIT au observat
că a doua etapă este una de adaptare.
Atinge-ți degetele de la picioare.
Ca să obțin vreun beneficiu din experiența asta…
obiectivul meu pentru astăzi este să mă obișnuiesc cu costumul.
În primul rând…
revanșa față de Gary.
Ești gata să jucăm?
De data asta, m-am adaptat și m-am aliat cu Douglas.
Bună lovitură!
Gary!
Foarte bine.
Bine, fiți atenți.
Nu suntem atenți. Servește.
Uite-o cum vine!
- Asta a fost. S-a terminat. - Nu mai joc.
Ușurel.
Chris încearcă să se obișnuiască,
să evite restricțiile costumului.
Sunt prea bătrân pentru asta.
Dar încă încearcă să i se împotrivească.
Însă nu va învinge prin adaptare.
Fac efort să mă obișnuiesc cu costumul,
dar mai degrabă mă enervează.
Asta e a mea.
- Mulțumesc mult. - Ai jucat bine.
Poate că ar trebui să încerc ceva mai puțin activ.
E totul OK, Chris?
Săracul de el.
Ceva mai creativ.
Salutare! Bine ați venit la atelierul artistic.
Astăzi vom învăța să facem autoportrete.
Nu vă întristați, o să vă placă. Vă vom explora identitatea.
Implicați-vă și distrați-vă!
- Bine. - Distracție plăcută!
Bună, Chris, sunt Natalie.
- Încântat! - Bine ai venit!
- Succes! - Mulțumesc!
În a doua zi, am încercat să îl facem pe Chris
să învețe a treia lecție a costumului.
E vorba de acceptare și de dependența de ceilalți.
Care-i culoarea ta preferată?
Nuanța asta de roz-albastru pe care o avem aici.
Bine.
Mi-ai pictat casca?
Mă bucur. Arată mai interesant, nu-i așa?
Știu ce am de făcut, o dungă de raliu.
- De raliu? - Da.
- Ia să vedem! - O dungă de raliu.
Stai, nu te mișca.
- Gata? - Cum vi se pare?
- Arată fantastic. - Super!
Cum te descurci cu mâna legată?
Pare dificil, nu-i așa?
- Simți că ai 80 de ani? - Da!
Îmi simt brațele grele.
- Pari cam imobil. - Mă simt cam imobil.
Care e secretul? Cum ați rămas atât de activi?
- Eu înot și merg. - Înțeleg.
Ies din casă și fac multe lucruri. Înot toată iarna.
- Sunt destul de activ la 80 de ani. - Da.
Cred că trebuie să rămâi activ fizic, dar și mintal.
Trebuie să ai relații bune cu familia, copiii și nepoții.
E bine să ai mulți prieteni.
Da.
Făcând asta, îți faci și ție un bine.
Îți păstrezi tinerețea.
Dacă Chris reușește să accepte bătrânețea și renunță
la independența fizică,
va putea să învețe să se bazeze pe ceilalți.
Va trebui să își modifice personalitatea
și să accepte fragilitatea, vulnerabilitatea și bătrânețea.
Asta e lecția care vine odată cu acceptarea.
Atunci putem să simțim cât suntem de conectați
unii de ceilalți și de lumea din jur. E foarte benefic pentru sănătate.
- Ai copii? - Da. Trei copii.
Câți ani au?
Nouă și șapte. Băieții gemeni au șapte ani.
- Da. - Erau amuzanți când erau mici.
Sunt amuzanți acum.
Îți e dor de ei când ești plecat?
Da, cu siguranță.
Da.
Arată foarte bine!
- Chris, spune-mi despre al tău. - Nu sunt sigur ce e.
Sunt eu cu genă de koala.
Îmi mai trebuie doar o frunză de eucalipt.
Nu, arată grozav.
Salut, amice!
- Salut! - Ce faci?
Tocmai…
mi-am scos costumul. E plăcut să… Mă bucur să iau o pauză.
- E plăcut să-l dai jos? - Da.
Am o veste bună.
Ai terminat cu costumul.
Experimentul s-a terminat.
Minunat!
Da, o să-l las pe canapea.
Exact, foarte bine.
Lecția cea mai importantă e acceptarea.
Există lupte pe care nu le putem câștiga.
Nu poți învinge costumul
și nu poți învinge îmbătrânirea și e normal.
Da, dar cum reușesc oamenii să o accepte?
Eu pot să îți spun doar câteva lucruri.
Când aveam 19 ani, în al doilea an de facultate,
viața era foarte bună.
În toamna acelui an,
eram împreună cu câțiva prieteni,
ne distram pe lângă un tren
și ne-am urcat pe el ca într-un copac.
Era un simplu tren oprit.
Dar m-am ridicat în picioare și aveam un ceas metalic la mână.
Când m-am ridicat, m-am apropiat de cabluri
și ceasul a declanșat un arc electric, urmat de o explozie.
Deodată, totul s-a schimbat.
Am pierdut o mână de la cot și ambele picioare de la genunchi
și am fost foarte aproape de moarte.
Am fost distrus.
Viața mea se terminase, nu mai avea niciun sens.
M-am întrebat: „Cine sunt acum?”
Asta m-a forțat să regândesc totul.
Adaptarea nu era de ajuns, am fost nevoit să accept totul.
Deși a durat câțiva ani,
am ajuns la momentul în care am renunțat la vechiul corp
și la vechea mea personalitate.
A murit.
Ce a urmat…
Știam că identitatea mea nu se afla în picioare.
Mă priveam în oglindă în fiecare zi și-mi spuneam: „Asta e viața mea.”
Cred că face parte din acceptare. E momentul în care-ți asumi schimbarea.
Haide!
Așa, bravo!
A fost un moment crucial.
În perioada de după accident, am învățat
cum să îmi regândesc sinele.
M-am dezvoltat atât de mult
încât am trecut peste pierderea membrelor
și am început să mă folosesc de experiența căpătată.
Am studiat medicina și mi-a plăcut îngrijirea paliativă.
Oamenii cred că e vorba despre sfârșitul vieții și despre moarte.
Dar misiunea mea este să alung suferința și să găsim rostul vieții lor.
Se poate spune că are o latură filosofică.
Vino, e chiar aici!
Povestea mea e dramatică, dar e o variație pe aceeași temă.
Toți suferim, toți ne ciocnim de dificultăți.
Așa ajungem la momentul acceptării,
aici încerc să îl aduc pe Chris.
După ce am vorbit cu BJ, am fost uimit de atitudinea lui.
A trecut printr-una dintre cele mai dure experiențe,
iar asta s-a întâmplat la o vârstă fragedă,
dar a acceptat experiența
și consider că are o abordare minunată asupra vieții.
Începi să înțelegi,
să aprofundezi conceptul acceptării?
Da, unul dintre lucrurile pe care le-am acceptat
a fost acela că nu sunt invincibil.
Un alt lucru interesant la care mă gândesc
e faptul că într-o zi nu o să mai pot da jos costumul.
E un gând care mă sperie.
- E important. - Da.
Da, asta declanșează tot felul de idei și gânduri.
Faptul că ne concentrăm pe câte un singur lucru,
pe lista cu misiuni,
e o abordare periculoasă.
- Absolut. - Ne imaginăm...
că avem timp să le îndeplinim pe toate.
Așa e.
Ziua de mâine s-ar putea să nu mai vină.
Am realizat cât e de greu să trăiești clipa.
Poți să faci asta?
E un lucru de care sunt conștient
și vreau să îl dezvolt.
Dar dacă sunt sincer cu mine,
nu o fac. Iar acum…
Acum mă întreb ce e cu adevărat important.
Simt că sunt tot mai ocupat,
nu stau cu copiii atât de mult pe cât aș vrea.
Acum mă gândesc mult la asta…
La fragilitatea vieții.
Vreau să mă exprim corect.
Cred…
Am lucrat foarte mult în ultimii 10-12 ani,
simt că multe dintre amintirile mele
se derulează accelerat și aș vrea să fi avut momente
în care să nu mă grăbesc…
Îmi amintesc o poveste
pe care o știu de la mama.
A trecut recent printr-un moment în care a crezut că e aproape de moarte.
Spunea că se simțea…
complet împăcată cu experiențele ei,
că avea în jur oameni care o iubeau
și pe care îi iubea și a avut o viață plină
și cred că asta m-a afectat, pentru că…
nu vreau să mă mai grăbesc.
Da, experiența asta m-a făcut
să vreau să opresc lucrurile o vreme.
Vreau să fiu mult mai prezent.
Chris începe să fie mai deschis,
e un moment decisiv în calea spre acceptare.
E timpul ca lecțiile să devină mai personale
și să exploreze lumea pierderilor emoționale.
Finalul celei de-a doua zile e marcat de un bal la Sunset Pines.
Vrei să vezi dacă-ți vine?
Ceea ce nu știe Chris este că soția lui, Elsa,
îl va aștepta la bal.
Doamne!
Iar Elsa a acceptat să îmbătrânească 50 de ani.
Acum nu-mi mai urăsc mâinile.
- Uită-te la ele! - Da, iată!
Stăteam pe scaun
și au început să aplice machiajul.
Am început să mp simt foarte ciudat. Am vrut să ne oprim.
Am simțit că nu pot să o fac.
Îmbătrânirea e o amenințare, mai ales pentru femei.
M-am gândit la societatea de azi
și la cât de valoroasă e tinerețea.
S-ar putea să fie cea mai mare confruntare de pe parcursul experimentului.
Chris nu știe despre asta. O să fie o mare surpriză.
Da, văd că semăn cu mama.
Mă întreb dacă așa o să arătăm
și e destul de dificil.
Cel mai interesant e
că datele arată că cei mai mulți nu se tem
de propriile slăbiciuni și propria moarte,
ci de moartea celor pe care îi iubim.
Pentru a explora această idee,
Chris va întâlni un alt rezident de la Sunset Pines.
Numele meu este Aisea Vakalalabure. Sunt din Fiji
și am 88 de ani.
Aici e masa, dle Hemsworth. Vreau să-l cunoști pe Aisea.
Aisea?
- Salut, sunt încântat! - Și eu.
Știi cine e Chris Hemsworth?
Nu.
Cum ți se pare bătrânețea?
Foarte diferită.
Dar sunt mulți oameni minunați.
E o experiență unică.
Pot să spun că bătrânețea e grozavă.
Îmbătrânirea e foarte importantă.
BJ spunea că am noroc să te cunosc,
pentru că ai o poveste importantă.
Ei bine…
eu vin din Fiji, dintr-o familie înstărită.
Eram foarte apropiat de fratele cel mare. Mai apropiat decât de părinți.
Pentru el, eram fratele cel mic,
dar el era totul pentru mine.
Oriunde mergea, eram lângă el.
Eram umbra lui.
Asta a durat din copilărie și până când a plecat în armată.
Avea mereu grijă de mine.
Îl văd ca pe un tată,
frate mai mare și protector.
După moartea tatei,
fiind mai în vârstă,
a trebuit să preia rolul de conducător.
A fost un conducător bun,
iar oamenii îl iubeau.
Din păcate, asta nu a durat mult.
S-a îmbolnăvit.
Când a murit,
lumea mea s-a năruit.
Am pierdut
omul pe care îl iubeam, fratele meu.
Am fost devastat.
Am suferit inimaginabil de mult.
Dar în societatea locală
se poartă doliu 100 de zile și 100 de nopți
și tot satul se închide.
Fără cântece, fără jocuri sau altele.
La începutul celor 100 de zile
nu am vrut să am oameni în preajmă și nici să conduc comunitatea.
M-am gândit, dar nu știam dacă voi fi competent.
„Mă vor respecta la fel ca pe fratele meu?
Nu pot să fac asta.”
Dar 100 de zile înseamnă mult.
Îți oferă timp să gândești,
să înveți, să fii mai deschis cu ceilalți.
Să crești.
Zi după zi.
La fiecare răsărit.
La fiecare apus.
Tristețea mă schimba.
Așa am reușit să accept
faptul că trebuie să mă ridic.
I-am urmat pașii, am preluat poziția
și chiar dacă a fost dificil, am acceptat rolul de conducător.
Din exemplul lui Aisea, Chris trebuie să învețe
importanța timpului de care avem nevoie
pentru a trece peste sentimentele dificile.
Viața include dureri imense
și mari tristeți, dar toate astea nu ne sunt inamici,
ci fac parte din viață.
Vei pierde oamenii pe care îi iubești.
Dar am fost un lider mai bun,
un om mai bun, mulțumită celor 100 de zile.
Așa am învățat că durerea e frumoasă.
Se pare că acel loc e mult mai îngăduitor
și mai înțelegător referitor la tranziție.
Cred că societatea vestică nu oferă suficient răgaz pentru tristețe.
Tristețea e bună.
Eu asta cred.
Domnilor, v-am adus mâncarea.
Sunt cele mai bune preparate, iar pe dl Hemsworth
îl așteptăm la balul săptămânal care are loc deseară.
- Poftă bună! - Mulțumesc!
Bal?
- Ar trebui să fie distractiv. - Da.
Mi-a făcut plăcere să discut cu Aisea și sa îi ascult povestea.
Pierderea oamenilor apropiați,
asta mă sperie cel mai tare
și nu știu dacă sunt pregătit.
Scuză-mă, Elsa. Închide puțin ochii.
Cât timp aranjăm asta. Mulțumesc!
În ultima parte a zilei mergem la bal,
Iar Chris se va întâlni aici cu Elsa, draga lui soție.
Dar Elsa va fi cu 50 de ani mai în vârstă.
Poate fi bine sau poate fi tragic.
Nu știu ce se va întâmpla.
E o adevărată confruntare să mă privesc în oglindă.
Și arată cât se poate de real.
Mă simt foarte vulnerabilă.
Nu știu dacă vreau să fiu văzută așa de către Chris.
Da…
Chris, ai ajuns!
Ți-am găsit o parteneră minunată.
- Serios? - Știu că ești căsătorit,
- ...dar nu-i vom spune soției. - Bine.
Haide, nu fi timid!
- Bine, nu sunt timid. - Nu?
- Am emoții, nu sunt timid. - Bine, o vezi pe doamna în roz?
- Da. - Du-te la ea!
Scuză-mă, cred că sunt partenerul tău.
Dumnezeule!
- E foarte ciudat! - Cum arăți!
Doamne...
Am vrut să îți ating umărul și am realizat că te cunosc.
Ți-ai dat seama?
Incredibil.
Bună!
Ești tot frumoasă.
Cred că ne vom aminti mereu de momentul ăsta.
A fost foarte profund și neașteptat.
M-am simțit în siguranță.
A fost minunat.
- Te așteptai să fiu eu? - Nu știam ce se petrece.
A fost o experiență extraordinară.
Mi-am văzut soția bătrână, a fost un amestec ciudat de emoții.
Un fel de…
iubire, bucurie, empatie…
dar și…
absurd într-un mod extraordinar.
A fost o zi ciudată. Nu știu, m-am gândit la…
viață și moarte și altele. Apoi asta…
Eu astăzi am îmbătrânit 50 de ani.
- Da. - A fost șocant.
Nu am avut timp să mă adaptez. Cred că natura ne-a dat
- …timp să ne obișnuim. - Da.
E o schimbare foarte bruscă, da.
Da, e șocant.
Am fost destul de șocat când te-am văzut. Am simțit că ni s-au furat 50 de ani.
Mi s-a părut că te apropii de final.
Am simțit niște lacrimi.
- Vreau să petrec cu tine acei ani. - Da.
Avem nevoie de amintiri, bine?
Dansăm?
Dansăm? Sigur. Ai grijă cu spatele meu.
Trebuie să fim atenți. Încearcă să ții pasul.
E în regulă? Ne mișcăm încet.
Poate că l-am mai liniștit pe Chris prin experiența asta
și i-am scăzut teama de moarte,
făcându-l să înțeleagă că bătrânețea nu e atât de rea
și că iubirea ne poate ajuta să trecem prin orice.
Mă tem că mă apropii de acea vârstă.
Mă liniștește faptul că am cu cine să împart experiența.
Am în jur oameni pe care îi iubesc,
iar asta mă ajută să accept ideea.
Scuze, trebuie să plec.
Bine.
Te iubesc!
Și eu te iubesc.
Una dintre lecțiile importante pe care trebuie să le învețe
e aceea că iubirea aduce și durere.
Va pierde oameni de-a lungul vieții.
E doar o chestiune de timp.
Asta ne pregătește pentru următoarea etapă a poveștii.
Vom trece de la îmbătrânire la moarte.
ZIUA A TREIA ÎNCĂ O ZI DE TRĂIT
Bună dimineața, dragi rezidenți!
E o zi frumoasă la Sunset Pines, locul în care trăim fiecare zi din plin.
Începe clubul de teatru
și nu uitați că deseară avem bingo.
Am vrea să îl primim în mod oficial pe dl Hemsworth,
care deja s-a acomodat.
Deja mă simt aici ca acasă.
Încerc să rămân mereu deschis.
Mi-am dat seama
că s-ar putea să nu fie atât de rău.
Am ajuns la începutul celei de-a treia zile
și ne îndreptăm către moarte.
- Bună! - Bună!
Chris va face cunoștință cu prietena și colega mea,
Alua Arthur. E a lucrează ca doică a morții.
Spune-mi ce este o doică a morții?
E vorba despre persoana care face toate îngrijirile non-medicale
și care asistă persoana și familia de-a lungul procesului.
Practic, îndrumăm oamenii către finalul vieții.
Interesant.
Ai vorbit despre finalul vieții,
iar astăzi vom vorbi despre moarte.
Bine.
- Bine? - Da.
Ți-am pregătit un exercițiu,
terapie prin expunere.
- În regulă. - Te pregătim.
- Bine. - Ești gata?
- Da. - Hai să vedem!
După cum vezi, avem mai multe sicrie.
Da, ai ocazia să le vezi,
te gândești ce îți place, ce nu îți place…
- Trebuie să aleg unul? - Da, ar fi minunat.
Faci cumpărături, te gândești,
vezi ce îți place, ce te atrage.
Ce concept ciudat. Ăsta arată ca o casă pentru păpuși.
- Așa e. - Nu l-aș alege.
- Avem aici… - Da.
…unul din brad.
Cele din lemn scump par să fie o risipă, nu-i așa?
Le îngroapă în pământ.
Lemnul ar trebui să fie folosit pentru mobilă.
Poate carton. E biodegradabil.
E și foarte economic.
- Da. - Și biodegradabil.
Da.
Și toate cele.
Nu cred că o să am nevoie de multe lucruri acolo unde plec.
E bine ventilat?
Da, e frumos, natural, ne amintește de Moise.
- Coș de picnic supradimensionat. - Absolut. Aici avem unul din mahon.
- Da? - Da, e foarte frumos.
E făcut special pentru corpul tău.
Vrei să îl testezi, să intri în el?
- Da, bine. - Ești gata?
- Sar direct în el? - Da, ușurel.
Sper ca după ce ne uităm la sicrie,
va face conexiunea că într-o zi va ajunge într-un sicriu.
Astfel, se va gândi la propria moarte.
- Da, știi și poziția. - Așa se pare.
- E foarte bine. - Mă simt ca un vampir.
- Ești pe aproape. - Urmează o noapte lungă.
- I se spune și moarte? - Da.
Da.
- Gata. - Ei bine…
Ne e teamă să vorbim despre moarte.
De parcă e ceva greșit.
Copacii mor, florile mor, animalele mor, bateriile mor, oamenii mor.
A fost o experiență ciudată, nu-i așa?
Ce părere ai despre sicrie?
Nu știu, poate că prefer să fiu incinerat
decât să fiu închis într-un spațiu.
Am o senzație de claustrofobie.
Da, sau poate că prefer să fiu aruncat în ocean
și să fiu mâncat de rechini.
- Să te arunce-n ocean? - Da.
Ce crezi că se întâmplă după moarte?
Nu știu. În nopțile din copilărie,
mă gândeam că nu există nimic.
Asta e tot, pentru totdeauna.
- Da. - Știi? Nu doar veșnic,
- ...ci pentru totdeauna. - Da.
Nu puteam să dorm din cauza asta.
Era de parcă…
era un gol imens,
ideea asta mă speria foarte tare.
Adevărul e că se poate întâmpla oricând.
- Da. - Oamenii se gândesc adesea...
că finalul vieții e o problemă îndepărtată.
E ceva care se întâmplă în viitorul îndepărtat,
dar vine mult mai repede decât ne așteptăm.
De aceea, e util să conștientizăm asta.
Care e cel mai important lucru pe care l-ai învățat
după ce ai vorbit cu oamenii aflați la final?
Am fost lângă oameni care au încetat să mai respire,
iar în cameră se așterne liniștea,
viața părăsește trupul. E ceva simplu, dar profund.
Viața chiar depinde de o gură de aer
și dispare într-o singură clipă.
După ce viața dispare, îmi amintesc că eu încă pot să respir,
pot să trăiesc, să interacționez și să iubesc.
Pot să râd, să mă bucur, să port culori și să…
- Da. - Să îmbrățișez, să dansez,
să trăiesc!
Da, e foarte frumos.
Mai târziu, vom medita pe patul de moarte.
Te vom apropia de moarte.
Minunat!
Înainte de asta, vreau să cunoști pe cineva.
- Bine. - Bine?
- Da. - Să mergem!
Chris e tânăr și activ și poate beneficia
de pe urma discuțiilor despre moarte, pentru că realizează
că moartea poate surveni oricând, pentru oricine.
- Natalie. - Bună, Chris!
Chiar și tinerii se îmbolnăvesc.
Te-am văzut ieri la cursul de pictură.
Da, bună!
Bună! Alua a spus că trebuie să vorbim.
Da, o să îți povestesc experiența mea
legată de cancerul în etapa a patra. Sinceră să fiu,
nu știu cât timp mai am.
Acum am 27 de ani,
dar la 20 de ani am fost diagnosticată cu melanom de gradul trei.
Boala a ajuns la ganglionii limfatici, iar operația a fost singura opțiune.
Mi-au tăiat un deget și mi-au scos toți ganglionii limfatici.
La 20 de ani, viața mi-a fost dată peste cap.
- Da. - De atunci,
m-am gândit la moarte în fiecare zi.
Nimeni nu se așteaptă să aibă cancer la 20 de ani.
Nimeni nu te pregătește pentru un asemenea diagnostic.
Mai ales pentru efectele sale asupra familiei,
asupra prietenilor, iar lumea mea s-a schimbat
aproape peste noapte.
Cancerul a devenit identitatea mea.
Oamenii știau că eu sunt „cea bolnavă”.
Pentru un moment, m-am simțit pierdută.
A trebuit să mă regăsesc.
Da.
Așa că am mers la Veneția.
Nu ca să mă ascund, ci ca să nu mă recunoască nimeni
și să încerc să trăiesc cu boala.
Am cunoscut un băiat și m-am îndrăgostit.
M-a văzut așa cum sunt, iar asta a fost minunat.
Alexander e sincer și generos,
vorbesc adesea despre el ca despre „stejarul meu”.
E persoana stabilă care îmi oferă echilibru.
Când ai cancer, nu știi dacă cineva te poate iubi.
Iar relația ta cu iubirea și cu tine…
dispare aproape în totalitate.
Iubirea e cel mai frumos lucru pe care îl avem
și pe care putem să îl simțim.
Iar faptul că am simțit iubirea lui…
Mă face atât de fericită. Sunt lacrimi de fericire.
După trei luni de relație minunată, am venit acasă,
am făcut o verificare de rutină și mi-au spus că boala a ajuns la plămâni.
Eram în etapa a patra.
I-am dat vestea și i-am spus că ne despărțim.
El s-a întors către mine
și a spus: „Nu.”
„Sunt alături de tine.”
A spus că alege să petreacă lângă mine tot timpul pe care îl mai am.
„Nu contează dacă e puțin sau mult, te-am ales pe tine.”
Diagnosticul a influențat modul în care privesc timpul.
Timpul tuturor e prețios.
Trebuie să te încumeți să folosești timpul pe care îl ai,
pentru că nimeni nu știe cât timp mai are. Noi vrem să ne iubim.
Și ne vom iubi indiferent de situație.
Indiferent de timpul care ne-a rămas.
Am vorbit despre acceptare.
Cum stai cu acceptarea? Cu noțiunea și idee de acceptare.
M-am gândit la moarte în fiecare zi în ultimii șapte ani.
Mi-am acceptat moartea?
Da și nu.
Cred că oamenii au o relație ciudată cu îmbătrânirea.
Le e teamă de ea. Dar eu mi-aș dori să pot îmbătrâni.
Îmi doresc cel mai mult să îmbătrânesc și cred că e un dar.
Cu toții vom muri într-o zi.
Trebuie să trăiești cât poți de mult și să te bucuri de viață.
Să apreciezi fiecare moment.
- Da. - Da.
Viața se poate sfârși oricând.
Bucurați-vă de viață și de timp, folosiți-le din plin.
Și iubiți cât se poate de mult.
A fost sfâșietor să vorbesc cu Natalie,
să îi ascult povestea și să o aud vorbind…
atât de frumos și matur despre ceva atât de nesigur.
A fost copleșitor.
- Salut! - Bună!
- Ce mai faci? - Bine.
- Cum a fost discuția cu Natalie? - Da, e o persoană deosebită.
Simți că ziua de mâine nu e garantată?
Da.
Nu există vreo certitudine. Simți asta?
Da, absolut.
Era nevoie să ne trezim la realitate
și să spunem: „Nu pierdeți vremea,
e un privilegiu, trăiți fiecare moment.”
Ăsta-i mesajul pe care l-am primit de la oameni.
Totul începe să se lege
și înțeleg lucrurile mai bine.
Se pare că timpul tău la Sunset Pines s-a terminat.
Tot ce mai ai de făcut e să ieși pe acea ușă.
Acceptă orice apare dincolo de ea.
Bine.
Asta e cea mai curajoasă parte din întregul experiment.
Mulțumesc, frate!
Vom forța teatrul
până la limite.
În regulă.
Te ducem la spital.
Atac de cord, 180 cu 120.
Să mergem!
E oxigen, respiră adânc!
Chris!
- Chris, mă auzi? - Nu simt puls. La o parte!
Am luat hainele.
- A fost intens, nu-i așa? - Da, foarte ciudat.
- O experiență specială. - Da.
Dacă poți să mă vezi,
planul a funcționat.
Da.
Acum vom face meditația de pe patul morții.
Scopul este să conștientizezi sfârșitul vieții
și să amplificăm interacțiunea cu viața
- ...în forma ei actuală. - Da.
Începem după ce închizi ochii.
Acum inspiră adânc.
Repetă propoziția: „Moartea mea e inevitabilă.”
- „Moartea mea e inevitabilă.” - Când expiri: „Și eu voi muri.”
„Și eu voi muri.”
Vom porni într-o călătorie.
Toți oamenii pe care i-ai cunoscut și toate acțiunile tale
te-au adus aici.
- Când inspiri, spune: „Vei îmbătrâni.” - „Vei îmbătrâni.”
Când expiri, spune: „Corpul va ceda.”
„Corpul va ceda.”
Odată ce înveți să accepți,
descoperi ceva mai profund și mai valoros.
Când inspiri, spune: „Vei pierde oameni dragi.”
Când expiri, spune: „Tristețea e frumoasă.”
Când inspiri, spune: „Viața se poate sfârși oricând.”
„Și tu vei muri.”
El e stejarul meu.
Bucură-te de timp…
Și iubește cât poți de mult.
Te vezi pe patul de moarte prin ochii minții,
privește cu atenție la oamenii din jur.
Cine te ține de mână?
Corpul e slăbit…
începi să te topești.
Renunță la atașamentul față de Elsa.
Renunță la atașamentul față de copii.
Cei dragi nu te pot salva.
Nu vei mai forma noi amintiri.
Acum te predai și te eliberezi prin moarte.
Vei accepta că viața se va sfârși într-o zi.
Poți să deschizi ochii și să stingi lumânarea.
- Salut! - Bună!
Vino încoace!
Da, hai!
Haide, ia loc!
Cum vreți.
Încă o experiență unică.
Cum ți s-a părut?
A fost foarte liniștitor…
Nu m-am simțit speriat.
Simțeam că plutesc pe un râu.
Mergeam spre următorul loc.
Mi-ai spus să mă gândesc la locul în care aș vrea să fiu.
Cine o să fie în jurul meu la moarte…
Mi-am imaginat că sunt acasă cu familia
și cu toți prietenii și… atunci am realizat
că asta am mereu.
- Sunt foarte norocos. - Exact.
- Da, absolut. - Da.
Nu mai e un loc și o experiență străină.
Nu mă mai simt singur…
E ca o duminică oarecare,
în care sunt înconjurat de cei dragi.
Conversațiile din ultimele zile
au fost despre faptul că ratăm lucruri,
sau facem prea multe și am avut o clipă
în care am fost liniștit și în care m-am gândit
că pot să fac lucrurile altfel,
fără să simt că am greșit în trecut sau că am făcut ceva rău.
Am făcut o paralelă între ideea acceptării morții
și între renunțarea la viață.
Asta nu înseamnă să nu mai controlez nimic,
dar e bine să mă bucur de călătorie și de peisaj.
Acceptarea e foarte liniștitoare.
Vreau să ne întoarcem la Sunset Pines.
Poate părea un slogan plictisitor,
„Sunset Pines, trăim fiecare zi din plin.”
- Dar indiciul se ascundea mereu aici. - Da.
Bine ați venit la Sunset Pines, unde trăim fiecare zi din plin.
Mulțumesc!
Bună!
Aici era adevăratul mesaj. „Trăiește fiecare zi din plin.”
Ești bine?
Cum a fost?
A fost minunat, ceva special.
O poți face și tu. Durează doar trei zile.
Da.
Tindem să tratăm viața ca pe un drept.
Prin faptul că ne-am născut,
avem dreptul la viață și avem dreptul la ziua de mâine.
Nu. Viața e un dar.
O nouă zi e un dar.
- Îmi dai un autograf înainte să pleci? - Sigur.
O viață plină include moarte și durere.
Dar putem fi recunoscători pentru încă un minut
pe această planetă frumoasă.
Bravo!
El e stejarul meu.
- Indy, repede! - Viața nu vine...
cândva în viitor,
când găsești persoana sau pierzi kilogramele
sau când nu mai lucrezi sau câștigi slujba.
Viața se petrece acum. Ești viu.
O trăiești.
- Mersi! - Pe curând!
Adevărul e că nu suntem nelimitați.
Mulțumesc!
Experiența asta a venit la momentul potrivit.
Vreau să mă concentrez pe lucrurile importante.
Și toate contează.
Fiecare clipă.
Fiecare zâmbet, fiecare lacrimă.
- Tată! - Fiecare sărut.
Totul.
Ți-a adus bucurie?
- Absolut. - Excelent!
Hei, Chris!
Vreau să am o viață lungă și fericită.
Asta va fi opera vieții mele.
Cred că asta a fost tot.
Felicitări tuturor!
Jake, taie!
Subtitrarea: Octavian Mihai