Slå på den. Slå på...
Bänd din vilja mot havet.
Han ligger på 145.
Dubbelt så hög som normalpuls.
Det senaste året
har jag studerat hur man kan leva längre.
Gjort allt för att hålla tiden stången.
Men vad jag än gör kommer ålder och död vinna till slut.
Vad ska jag göra?
Du binder mig.
Det stod inte i kontraktet.
Jättesnyggt.
Okej, Chris. Vi hänger på vikter.
Tydligen är det här vad jag ska göra åt saken.
Den här modekatastrofen kallas åldersimuleringskostym.
Designad på MIT
och exakt kalibrerad till mig.
Linorna begränsar mina rörelser.
Och jag bär på 13 extra kilo.
Och de här skorna gör mig obalanserad.
Jag gör det här för att kunna uppleva
hur min kropp kommer att kännas om 50 år.
Jag ser fram emot att se hur du ser ut som 87-åring.
Min fru Elsa är lite för intresserad.
Du gillar den här dräkten?
-Behåll den på. -Jag kan ha den när vi är ensamma.
"Inte brandmansdräkten!
-Ta på åldringsdräkten." -Exakt!
Tvärs emot vad man kan tro anser forskare att en nyckel
till ett långt och hälsosamt liv kan vara att inte spjärna emot åldrande
utan att omfamna det.
Du kommer förlora hörseln.
Du ser löjlig ut.
Jag slutar kämpa för att förbli ung genom att lära mig att bli gammal.
Du kommer att förlora lite syn.
Det här suger.
Hej Chris.
Brutalt.
-Hur känner du dig? -Gammal.
Okej, vi filmar.
Alla till repetitionen.
INSPELNINGSPLATS RÖR INGET
Allt jag fått veta är att jag ska göra ett skutt framåt 50 år
och i tre dagar leva som en 80-åring.
Gå till receptionen, tack.
Arkitekten bakom denna märkliga utmaning är dr BJ Miller.
En erkänd läkare inom palliativ vård.
Hans arbete fokuserar på att frigöra den förändrande kraften
i att acceptera åldrande och död.
Döden ger oss något. Vi kan ändra hur vi ser den, gör med den, leker med den.
Chris ska delta i ett väldigt unikt experiment.
Redo, gamle man?
Jag vet inte, fråga mig om tre dagar, kanske.
Vi gör något modigt och nyskapande här.
Vi ska kombinera konst och vetenskap
för att skapa en värld som Chris kan omslutas av.
Det är ett konstruerat äldreboende.
Efter tre dagar på Sunset Pines...
VÄLKOMMEN TILL SUNSET PINES
...ska vi döda Chris Hemsworth.
Sakta ner! Varför kör du så fort?
Det är okej. Vi är snart där.
Jag kanske ska köra?
Inte en chans!
Jag varken ser eller hör något.
Välkomna till Sunset Pines.
Mitt nya hem, eller hur?
ACCEPTANS
Min nya bästa vän.
Nu är vi här. Det jag har väntat på.
Min möjlighet att besegra åldrande.
Hejsan.
Hur svårt är det?
Chris verkar inte oroa sig, men jag tror han underskattar ålderdom.
Han kommer nog vilja komma därifrån så fort som möjligt.
DAG 1 TRE DAGAR KVAR ATT LEVA
Här är det.
Okej.
-Elsa. -Ser du mig?
Vart ska vi?
-Titta här. Hej. -Hur är det?
Chris. Roligt kompis.
Trevligt.
Jag är BJ. Hur känns dräkten?
Jag är tyngre och långsammare...
-Precis. Det är tanken. -Det är tanken.
Det är första delen av omslutandet.
Andra delen är... det här.
-Ja. -Sunset Pines.
Ett äldreboende jag gjort till dig.
Okej.
Det är en tre dagar lång omslutande teaterföreställning.
Det kommer bli lite surrealistiskt.
Men det finns något väldigt äkta i surrealism.
Hurra!
Alla äldre människor han möter är helt äkta.
Chris ska interagera med dem,
han kan bli deras vän och relatera till dem.
Men personalen och vårdarna på Sunset Pines är skådespelare.
De kommer behandla Chris som en 87-åring.
De är i rollen.
Ursäkta att jag avbryter, dr Miller. Välkommen,
mr Hemsworth till Sunset Pines där vi lever varje dag fullt ut.
Jag är Sofia, jag är vårdare.
Jag ska ge dig en introduktion.
Så säg adjö nu.
-Vi ses senare. -Vi ses.
Okej.
Vill du gå elller åka rullstol?
-Jag kan gå. -Okej, inga problem.
Det kan vara en liten omställning
till Sunset Pines.
Det är helt normalt att känna sig lite
udda till en början men jag kan lova
att vår grupp är välkomnande och stöttande.
Det finns ett räcke där. Använd det tack.
Precis. Mår du bra?
-Det går bra. -Okej?
Hej!
-Joy kommer checka in dig. -Okej.
Sedan får du din lägenhet.
Det här är en omtumlande upplevelse.
Jag försöker få ihop bitarna allt eftersom men...
det är bara konstigt.
-Hej, Joy. -Hejsan.
Det här är mr Hemsworth.
Hej, mr Hemsworth.
Välkommen till Sunset Pines där vi lever varje dag till fullo.
-Cool. -Jag ska skriva in dig.
Vänta ett ögonblick.
Okej, jag behöver bara den här...
Att ha på sig dräkten är hemskt, väldigt obekvämt.
Allt är tungt.
Och jag känner mig väldigt begränsad.
Och att jag inte ser eller hör ordentligt.
Jag missar 20 till 30 procent av vad som sägs.
Titta rakt mot linsen är du snäll. Klart.
Jag känner mig isolerad för att allting är
det känns lite avskuret.
Hur mår du?
Vad sa du?
-Hur mår du? -Förlåt.
-Jag känner mig lite förvirrad. -Okej.
Jag ser och hör dåligt.
-Det är poängen, eller hur? -Okej.
En stor anledning till att ge honom denna erfarenhet
är att vi lever i en epidemi av förnekelse, att vi åldras
ålderdom och vi förnekar döden. Det är en sorts stress.
Det är dåligt för vårt blodtryck, och våra hormoner,
det är dåligt för neurokemin.
På detta sätt finns det en direkt fysiologisk effekt
på våra kroppar. Och den stressen kan förkorta ett liv.
Vi ser allt fler granskade forskningsstudier
som visar att om vi kan omfamna den verkligheten
om vi kan acceptera och vänja oss vid att bli äldre
så kommer vi vara lyckligare, mindre deprimerade och kanske leva längre.
Och inte bara en dag eller två utan till och med flera år.
-Okej. -Wow.
Låter det vettigt?
Okej, allt verkar vara klart.
Här är ditt ID-kort.
Kan du bara kolla att alla detaljer stämmer,
födelsedatum och ditt namn.
Det är rätt stavat. Jag vet inte om fotot stämmer.
Vad hände med mig?
Det är du. Den vackre gamle mannen.
-Wow. -Ja.
Det var 50 tuffa år.
Behöver du hjälp med den?
Jag ska bara få den över mitt enorma huvud. Så där.
Ja!
Så där.
Det är officiellt. Du är vår nya boende. Michael.
Mr Hemsworth. Jag är Michael, vårdare.
-Hur är läget? -Välkommen.
-Tack. -Där vi...
Där vi lever varje dag till fullo. Fint ID-foto.
-Tack. -Vart ska vi?
-Lägenhet nio, prydlig. -Prydlig.
-Prydlig? -Det är fina sviter.
De närmaste dagarna ska Chris hoppa framåt
50 år och vi ska introducera honom till en uppsnabbad version av åldrande.
Gillar du krocket?
-Inte direkt. -Okej.
Så att han får en liten smak, och inte bara en idé
utan på en påtagligt sätt, hur det känns
att vara äldre och han kan känna hur det känns
att vara vid livets slutskede.
Håll i dig.
Och nu kommer allt att bli märkligare.
Aldrig.
Se upp damer. Ny man på ingång.
-Godmorgon. -Kom igen.
Okej, kompis. Här är fin stämning.
Det är vänskapligt.
-Okej. -Tack.
-Läget, Fran? -Redo.
Vi kommer tillbaka och hälsar. Se upp för henne, okej?
-Okej. -Hon är suverän på kortspel.
Inte jag. Jag ska akta mig.
Håll dig undan. Ian, hur är det?
-Hej. -Hej, välkommen.
Du kan gå fritt nästan överallt här.
Utom där borta. Bry dig inte om det.
-Det är förbjudet. -Okej.
Men här är det. Ditt nya hem.
-Där är jag. -Ja.
Vad tycker du?
Wow.
Minnenas kavalkad.
Jag åldrades fort.
Äldsta brorsan ser yngst ut.
Det är... galet.
Joy nämnde att du varit skådespelare.
Jag tror inte jag håller på när mitt hår ser ut så där.
Jag trodde det var små teatrar...
-Mest små teatrar. -Kul.
Vi har dina böcker där också.
Thorever!
Din fru skickade med en del andra saker också.
Vi vill att det ska kännas som ditt hem.
Känns det okej när du ser dig omkring?
Känns det som ett hem?
Det känns lite ensamt, eller hur?
Gör det?
Lite som ett sjukhus.
Ja.
Det är...
Hittills har det känns som teater.
Det har varit kul...
men i mitt rum
så blev det lite verkligare
och blir lite tyngre.
Intressant.
Chris, jag lämnar väskan här, okej,
och så går vi och träffar Gary.
Din flyttkompis.
-Jaha. -Okej.
Han ska visa dig fantastiska aktiviteter. Han är trevlig, en tai chi-mästare.
-Cool. -Ja.
Gary är en legend.
Se upp om han utmanar dig.
Okej, jag är rätt tävlingsinriktad också.
Gary, läget?
-Bra tack. -Din granne Christopher,
Hej, Chris. Välkommen till Sunset Pine.
-Tack. -Ett paradis för pensionärer.
Är det?
Vad är det bästa?
Vi har traditionell bingo.
-Bingo? -Bingo!
-Okej. -Ja.
Det är lite hjärngympa.
Bingo är inte... så fysiskt ansträngande.
Om du vill har vi pingis, eller gym.
-Ja. -Och även aerobics.
Toppen.
-Vill du delta? -Gärna.
Den här vägen. Se upp var du går.
Okej, hur känns det? Är vi redo att sätta igång?
Ja! Vår aerobics-lektion. Och här är Gary.
Chris, den här vägen.
Och han har med vår nya boende. Hej Chris, trevligt att träffas.
-Roligt att träffas. -Läget?
Forskarna på MIT som utvecklade dräkten
har observerat att de som bär den brukar gå igenom tre tydliga faser.
Den första är förnekelse, de kämpar emot dräkten.
Okej, vi börjar med ett djupt andetag, fötterna isär.
Andas in.
Nu ger vi Chris en möjlighet att kämpa emot sin dräkt.
Vi ger honom en chans att besegra åldrande... på sätt och vis.
Höger. Vänster. Bra. Sätt fart på hela kroppen.
Ja!
Lägg till händerna. Ja! Lite drama.
Som på en nattklubb.
På den gamla goda tiden.
Förr i tiden. Känns som igår.
Okej. Nu tar vi höfterna.
Vi går bakåt och pressar fram.
Bakåt och pressa fram.
Kolla på Gary. Grymt.
Kom igen. Går det bra Chris? Behöver du vila?
-Nej, det går bra. -Bra? Okej.
-Chris, är du redo? -Jadå.
Okej, här kommer den.
Kom igen, gamle man.
Trasigt racket tror jag.
-De säger de alltid. -Sluta prata.
Åldrandedräkten är brutal.
Den påverkar mina rörelser på flera sätt. Och den tröttar ut mig.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Sunset Pines.
Kom igen Chris, säg Pines.
Jag försöker kämpa mig genom det, men...
Jag bara sliter ut mig.
Och... jag förlorar kampen.
Chris, inte ger du upp redan?
-Håll tyst, Gary. -Kolla på den.
Det här är mycket svårare än jag trodde.
-Sunset Pines. Sunset Pines. -Det räcker med Sunset Pines.
Och andas ut.
Det var bara vår uppvärmning.
-Fantastiskt! -Vad?
Du har det i dig, Chris.
Jag sätter mig.
Chris tar en paus. Trampa tillsammans,
Trampa tillsammans...
Åldringsdräkten gör mig nervös inför framtiden.
Det som skrämmer mig
är försämringen av fysiska förmågor.
Att inte vara rörlig, inte kunna leka med barnbarnen,
surfa eller vara aktiv.
Allt jag älskar.
Det kan bli otroligt utmanande men även skrämmande.
Bra jobbat idag. Vi ses nästa gång.
Bra lektion.
Är du okej, Chris?
-Bra, tack. -Ingen fara.
-Hej, kompis. -Hej.
Jag ville bara kolla läget efter en lång dag, kan jag tänka.
En väldigt lång dag. Det känns som en intensiv workout.
-Vi blir inte yngre. -Ja.
Gary, skulle du kunna berätta för Chris
om din bakgrund, om vem du var som ung.
När jag var yngre var jag ganska vältränad.
Jag var väldigt aktiv och fysisk.
Ja.
Och jag tyckte bäst om kung fu.
Det blev en stor del av mitt liv, min identitet.
Jag var väldigt bra, vann många priser och titlar.
Jag fick till och med svart bälte av Shaolintemplet.
Det var något speciellt.
Men en dag skadade jag mig under träning.
Jag tog i för mycket och krossade mitt knä.
När jag blev äldre kändes inte min kropp som förut.
Jag kunde aldrig bli den jag hade varit.
När man är ung tror man att man är Stålmannen
och leva för evigt.
Man tänker inte på att med åldern
inser man att olika delar av kroppen kan börja gå sönder.
Men sanningen är
att du kommer att åldras och din kropp försvagas.
Gradvis måste man acceptera...
-Ja. -... situationen.
Då kom tai chi.
En morgon när jag promenerade
såg jag en grupp äldre personer träna i slow motion.
Och balansen som de hade
och vigheten och gracen gjorde mig nyfiken.
Jag såg något jag kunde relatera till.
En möjlighet...
Så jag började lära mig tai chi.
Och gjorde det oftare och oftare.
Och medan jag lär mig om detta har jag hittat ett nytt sätt
att vara fysisk på.
Det har lärt mig mycket och ett nytt synsätt och levnadssätt.
Det är kanske något som kan vara användbart för dig.
Det är grymt att vi betraktar åldrande som ett misslyckande
och att våra kroppar sviker.
Det är bara hur vi ser på saken.
Även om våra kroppar kanske blir svagare så öppnas andra möjligheter.
En del av oss kanske blir mindre
men det finns utrymme för oss att växa på andra sätt.
Det är då människor utmärker sig, nära gränsen.
-Precis. -Det är en gåva, eller hur?
Det är som en uppenbarelse när man lär sig acceptera saker
som de är
så hittar man något djupare och mer värdefullt.
Mycket som du sagt tycker jag stämmer
och jag tänker att det inte är dumt...
Att man tänker om och anpassar sig till det.
Vad sägs om att testa några tai chi-rörelser?
-Det låter bra. -Okej.
Genom att lyssna på mina erfarenheter hoppas jag
att Chris kommer lära sig att det finns sätt
att fortsätta leva det liv man vill leva.
Man kan till och med utveckla sig själv.
Och upptäcka hur kroppen fungerar på ett djupare sätt.
Toppen att prata med Gary.
Jag insåg att min inställning till åldringsdräkten
inte borde vara att besegra den, utan att anpassa mig och utvecklas med den.
Okej, en dag avklarad på Sunset Pines äldreboende.
Pensionerad och känner mig rätt gammal efter en dag i dräkten,
ganska begränsande.
Jag började bli irriterad särskilt när folk pratade med mig
som jag antar många av oss pratar med äldre personer
som att prata väldigt tydligt och säga "hej".
I en slags nästan nedlåtande ton.
Jag hoppas att jag inte pratar på det sättet med äldre.
Nu måste jag göra det bekvämt för mig.
Det finns en jättestor säng här som ser ut
som en barnsäng. Och vad mer?
Inte mycket, det är allt, lite som ett fängelse.
Ja, godnatt.
DAG TVÅ TVÅ DAGAR KVAR ATT LEVA
Godmorgon.
Det är en ny vacker dag på Sunset Pines
där vi lever varje dag till fullo. Det är många roliga aktiviteter idag
och ikväll
är det Sunset Pines-balen. Glöm inte dansskorna.
Godmorgon, Chris!
Den andra dagen på Sunset Pines ska Chris få komma till rätta.
Hej, Chris.
När folk bär dräkten har forskarna på MIT sett
att den andra fasen är denna adaptiva reaktion.
Rör vid dina tår. Försök att nå tårna.
Om jag ska få några långsiktiga fördelar av den här erfarenheten...
så är mitt mål idag att anpassa mig till livet i dräkten.
-Wow. -Först...
en ny match mot Gary.
Är du redo, Chris?
Nu har jag anpassat mig och rekryterat en dubbelpartner, Douglas.
Bra slag.
Gary!
Bra slag.
Okej, kolla här.
Vi kollar inte. Slå bollen.
Okej!
-Matchen är slut. -Jag spelar inte mer.
Lugna dig.
Chris försöker anpassa sig till den här dräkten...
och jobba runt den. Kämpa på.
Jag är för gammal...
Men hans inställning är fortfarande att han ska besegra något.
Men anpassning är inte hur han ska besegra dräkten.
Jag försöker anpassa mig till dräkten.
Men jag retar mig framförallt på den.
Den är min.
-Tack så mycket. -Bra match.
Det är kanske dags att testa något mindre fysiskt.
Går det bra Chris?
Stackars gamling.
Och lite mer kreativt.
Hej allihop. Välkomna till dagens konstlektion.
Idag ska vi göra självporträtt.
Inte så, det kommer gå bra. Vi ska utforska våra identiteter idag.
Sätt igång. Ha roligt.
-Okej. Tack. -Ha roligt.
Hej Chris. Jag är Natalie.
-Trevligt. -Välkommen hit.
-Lycka till. -Okej, tack.
Det verkliga målet med dag två är att Chris går vidare från anpassning
till tredje och sista lektionen.
Acceptans och att lära sig att förlita sig på andra.
Vilken är din favoritfärg?
Jag gillar den blårosa känslan som är här.
Okej,
Lite på min hjälm.
Fint. Det gör den lite mer intressant, eller hur?
Jag vet, jag ska ge den rallyränder.
-Rallyränder? -Ja.
-Visst, kom igen. -Rallyränder.
Vänta. Sitt still.
-Okej? -Vad tycker ni?
-Det är jättesnyggt. -Fint.
Hur gör du med handen med spännbandet?
Knepigt, eller hur?
-Hur är det? Som en 80-åring? -Ja!
Armen känns lite tung.
-Du ser lite stel ut. -Jag känner mig stel.
Vad är hemligheten? Hur har ni fortsatt vara aktiva?
-Jag simmar och går. -Ja.
Jag håller mig aktiv. Jag simmar hela vintern.
-Jag är en ganska aktiv 80-åring. -Ja.
Förutom att vara fysiskt aktiv så håll igång din hjärna.
Bygg upp goda relationer med familjen, dina barn,
dina barnbarn, ha många vänner.
Ja.
Medan du gör det kommer du hjälpa dig själv
att bibehålla din ungdom.
Om Chris kan acceptera att bli äldre och släppa idén
om fysisk självständighet
så kan han förlita sig på andra.
Han måste anpassa en större del av sig själv
till att rymma skörhet och sårbarhet och ålderdom.
Det är lektionen, att lära sig att acceptera detta faktum.
Det är då vi kan uppleva hur sammanlänkade vi är
till varandra och världen omkring oss. Det är väldigt bra för din hälsa.
-Har du barn? -Ja. Tre barn.
Hur gamla?
Nio och sju. Tvillingpojkar som är sju.
-Ja. -Det var kul när de var bebisar.
Nu också.
Saknar du dem när du är iväg
-och skådespelar? -Absolut. Ja.
Ja.
Det ser bra ut. Bra jobbat.
-Chris. Berätta om din. -Jag vet inte vad det är.
Det är jag blandad med en koala.
Det saknas bara ett eukalyptusblad.
Den är jättefin.
Hej kompis.
-Hej. -Hur känns det?
Bara...
utan dräkten ett tag. Ett bra sätt att...
Att få en paus.
-Känns det bra att ta av den? -Ja.
Goda nyheter.
Du slipper dräkten nu.
Det experimentet är slut.
Underbart.
Jag lämnar den där på soffan.
Exakt.
Den viktigaste lärdomen är acceptans.
Det finns vissa saker eller strider som vi inte kommer att vinna
och du kan inte besegra dräkten...
Ja.
... och inte åldrandet.
Men hur lyckas man med det? Hur accepterar folk det?
Jag har några saker jag kan berätta.
När jag var 19 år, andra året på college...
var livet riktigt bra.
Sen på höstterminen
busade jag och några kompisar
på vårt pendlartåg och mina kompisar och jag
klättrade på det som om det vore ett träd.
Det var ett stillastånde tåg.
Men när jag ställde mig upp, jag hade en klocka i metall.
Och när jag stod upp var jag så nära elledningen
att elen nådde klockan. En omedelbar, stor explosion
och i ett ögonblick förändrades allt på ett sätt.
Jag förlorade en arm under armbågen och båda benen under knäet
och jag var väldigt nära döden.
Det bröt ner mig.
Mitt liv var över. Jag hade förlorat allt.
Och jag tänkte: "Vem är jag nu?"
Det tvingade mig att tänka om.
Anpassning skulle inte räcka. Jag var tvungen att acceptera det.
Och någonstans på vägen, det tog några år,
kom jag till en punkt när jag lät den gamla kroppen
den gamla självuppfattningen, jag släppte honom.
Han dog.
Det som väntade mig...
Jag visste att min identitet inte fanns i mina fötter.
Jag såg mig själv i spegeln
och sa: "Det här är mitt liv. Det är det här."
Det är en del av acceptansen när man faktiskt
låter sig förändras.
Kom igen.
Så ja. Duktig flicka.
Det var stort för mig.
Åren efter olyckan och att lära mig
hur jag såg mig själv i världen.
Min självuppfattning hade vuxit till att inte bara vänja mig vid
till förlorade kroppsdelar.
Jag började ge mening och betydelse till mina erfarenheter.
Jag studerade medicin och blev omedelbart förtjust
i palliativ vård.
Folk missuppfattar det som att bara
handla om livets slut.
Men jag behandlar lidande och hjälper människor
att hitta mening i sitt liv.
Man kan säga att det är en sorts filosofi.
Följ med. Gå här.
Min historia är dramatisk men bara en variant på en tema.
Alla lider, vi råkar ut för saker som vi inte kan kontrollera.
Och det tar oss till acceptans
vilket är dit jag försöker få Chris.
När jag pratar med BJ beundrar jag hans inställning.
Han gick igenom en av de svåraste upplevelser
man kan drabbas av när han var ung.
Men han har accepterat den upplevelsen
och det är en sådan vacker inställning till livet.
Börjar du få en liten antydan,
en liten glimt av det som kallas acceptans?
Ja, en sak som jag accepterat och förlikats med är
att jag inte är oövervinnerlig.
Och det intressanta som jag tänker på är
att det kommer en dag när man inte kan ta av dräkten och...
det är en skrämmande tanke för mig.
-Det är stort. -Ja.
Ja, det väcker en massa idéer och tankar.
Och jag tror att leva målorienterat
och bocka av en lista först.
Det kan också vara farligt, eller hur?
-Absolut. -För man antar
att man har tid att göra allt istället...
Precis.
Imorgon kanske inte finns.
Absolut, ja.
Jag har förstått hur svårt det är att leva i nuet.
Kan du det?
Det är något jag vet att jag vill uppnå...
och bli bättre på.
Men, att vara det, om jag är brutalt ärlig mot mig själv.
Är jag inte det. Och nu...
Nu tänker jag: "Vad är viktigt på riktigt?"
Jag känner att jag blir mer och mer upptagen
och är inte ens med barnen så ofta som jag vill.
Men jag tänker på det mycket och bara...
På hur sårbart allting är.
Det måste bli rätt.
Det...
Jag har jobbat så mycket i tio, tolv år
och märker att mina minnen har...
det känns som de snabbspolas och jag skulle vilja sätta på paus
och få mer tid. Och...
jag tänker på en historia
som min mamma berättade. Som hon upplevde nyligen,
när hon trodde att hon var nära döden ett ögonblick.
Och att hon kände...
fullständig harmoni med sina upplevelser
och att det fanns många personer som älskade henne,
många som hon älskade och hon hade ett väldigt rikt liv
och jag tror det påverkade mig för jag...
jag vill inte rusa igenom saker längre.
Den här erfarenheten får mig
att vilja trycka på paus för allt
och sedan vara mycket mer närvarande än jag har varit.
Nu har Chris öppnat sig lite
vilket är en ovärderlig stund på vägen mot acceptans.
Nu är det dags att göra några av lärdomarna mer personliga.
Och utforska känslomässiga förluster.
Avslutningen på dag två är en dans på Sunset Pines.
Vill du testa om den passar?
Chris vet inte att på dansen kommer hans fru,
hans riktiga fru, Elsa, vänta på honom.
Gode gud.
Och Elsa ska åldras 50 år genom magin med masker.
Nu ser mina händer bra ut.
-Titta på dem! -Ja, sådärja.
Jag sitter i stolen
och de började sätta på maskerna
och det börjar kännas konstigt, jag ville inte göra det.
Ett ögonblick av: "Jag kan inte göra det."
Att åldras är hotfullt, särskilt för kvinnor
och i det här samhället, det fick mig att tänka på
hur mycket värde vi sätter på ungdom.
Det här är kanske den mest provocerande och vågade delen av experimentet.
Chris vet inte att det kommer. Det är en överraskning.
Ja, jag kan se min mamma.
Det får mig att känna, Gud är det vad som händer
och det är jobbigt.
Men det som är intressant
är att data visar att de flesta är mindre rädda
för vår egen skörhet, vår egen död,
än för att de vi bryr oss om ska dö.
För att utforska det vidare
vill vi att Chris ska träffa en annan boende på Sunset Pines.
Jag heter Aisea Vakalalabure. Jag kommer från Fiji.
Och jag är 88 år gammal.
Här är ditt bord. Får jag presentera Aisea.
Aisea?
-Hej, Chris, trevligt. -Detsamma.
Vet du vem Chris Hemsworth är?
Nej.
Hur känns det att komma till detta pensionärsliv?
-Hur... -Väldigt annorlunda.
Många underbara människor.
Det har varit en unik upplevelse.
Jag ska säga dig
att vara äldre är det bästa,
att åldras är väldigt viktigt.
BJ sa att det är fantastiskt att träffa dig.
för du har en viktig historia.
Ja.
Jag kommer från Fiji, från en hövdingfamilj.
Jag stod väldigt nära min äldsta bror. Närmare än till mina föräldrar.
För honom var jag en lillebror
men han var allt för mig.
Vart han än gick följde jag efter.
Jag var hans skugga.
Från barndomen ändå tills att
vi blev militärer, så var han där.
Han tog alltid hand om mig.
Jag såg honom som en far,
storebror och beskyddare.
När vår far dog,
och han var äldst i familjen,
så tog han över rollen som hövding.
Och han blev en bra hövding,
folket älskade honom.
Tyvärr varade det inte länge.
Han blev sjuk.
När han dog,
rasade min värld samman.
Och jag förlorade
mannen jag älskade, min sanna broder.
Och jag var förkrossad,
förlusten jag kände
går inte att mäta.
Men i Fiji
är det en sorgeperiod på 100 dagar och 100 nätter
när hela byn stänger ner.
Inga sånger. Inga lekar. Ingenting.
När de 100 dagarna började
ville jag inte vara ibland folk
eller leda ett samhälle.
Och jag undrade
om jag skulle klara det?
Kommer de respektera mig som de respekterade min bror?
Jag klarar det inte.
Men 100 dagar är en lång tid.
Man har tid att tänka.
Att lära sig, vara öppen för andra.
Att växa.
Dag efter dag.
Varje soluppgång.
Varje solnedgång.
Sorgen förändrade mig.
Och på så sätt accepterade jag
att jag måste resa mig.
Följa i hans spår, fylla hans skor,
även om de var stora,
och acceptera rollen som hövding.
Det jag vill att Chris ska lära sig av Aiseas historia
är vikten att ge sig själv tid och utrymme
att ha väldigt svåra känslor.
I livet ingår enorm sorg,
enorm ledsamhet och det är, precis som åldrande, inte våra fiender
de ingår i paketet.
Du kommer att förlora människor du älskar.
Men jag blev en bättre ledare
och en bättre man, på grund av de hundra dagarna.
Jag lärde mig att sorg är vackert.
Det låter som om där du kommer från finns mer acceptans
och välkomnande av den övergången.
Jag tycker att västvärlden
inte ger nog tid till att sörja.
Att sörja är bra.
Det tror jag.
Mina herrar, här är er middag.
Det här är Sunset Pines bästa, och mr Hemsworth,
vi ser fram emot att se dig på vår dans ikväll.
-Bon appétit. -Tack.
Dansa?
-Det blir nog kul. -Ja.
Det var toppen att prata med Aisea och höra hans historia.
Men att förlora de man älskar.
Det är det mest skrämmande och inte något
jag är redo att acceptera ännu.
Ursäkta Elsa, kan du hålla ögonen stängda
en stund? När vi gör det här?
Den sista delen av dag två, dags för dansen,
och vi ska konfrontera Chris med Elsa, hans älskade fru.
Men nu har Elsa åldrats 50 år.
Det kan bli bra, eller tragiskt.
Jag vet inte vad som kommer hända.
Att se mig själv, är väldigt utmanande
och så verkligt, väldigt verkligt.
Jag känner mig väldigt sårbar.
Jag vet inte om jag vill att Chris ska se mig.
Ja.
-Chris, där är du. Nu... -Hur är det?
Jag har en fantastisk dejt till dig.
-Verkligen? -Jag vet att du är gift.
-Men vi berättar inte för din fru? -Visst, men?
Följ med, var inte blyg.
-Jag är inte blyg. -Inte blyg?
-Nervös, men inte blyg. -Ser du damen i rosa?
-Ja. -Sätt fart grabben!
Ursäkta, jag är din dejt.
Gode gud.
-Så konstigt! -Se på dig.
Gode gud.
Är det... jag ville bara röra vid din axel...
"Jag känner henne."
Visste du?
Wow.
Hej.
Ännu vacker.
Jag tror vi kommer minnas detta ögonblick för alltid.
Det var så djupt och oväntat.
Jag kände mig trygg.
Det var så vackert.
-Väntade du dig det? Alls? -Jag vet inte vad som händer.
Det här är en galen erfarenhet.
Att se min fru åldras 50 år var en märklig blanding av känslor
som...
kärlek, glädje, empati...
och sen också
lite absurt på ett fantastiskt sätt.
En sådan märklig...
dag, jag vet inte. Bara att tänka på...
livet och döden och allt. Jag menar den här...
För mig var det, att lägga på 50 år.
-Ja. -Det är väldigt uppskakande.
Att inte ha åren av anpassning. Jag tror naturen gav oss det...
-stegen att vänja sig vid det. -Ja.
Det är rätt starkt att dyka rakt i det.
Det är väldigt... utmanande.
Det var chockerande att se dig.
Jag tänkte: "Vänta." Bestulen på 50 år.
Jag kände att du är på sluttampen kanske.
Jag blev lite rörd.
-Jag vill leva de åren med dig. -Ja.
Vi behöver de minnena.
Ska vi dansa?
Dansa? Visst. Var försiktig med min rygg.
Var försiktig. Försök hänga med bara.
Är du okej? Vi tar det lugnt.
Kanske denna erfarenhet har minskat Chris oro
eller rädslor runt åldrande och död
så att han kan se idén att åldrande inte är så farligt.
Och att kärlek kan ta dig genom nästan allt.
Det vore upprörande om jag närmade mig den åldern ensam.
Det som gör det mindre skrämmande är att ha någon att dela det med.
Att ha personer omkring sig som man älskar
får mig att känna mer... acceptans.
Ursäkta, jag måste gå.
Okej.
Jag älskar dig.
Jag älskar dig också.
En viktig sak som Chris måste lära sig
är att där det finns kärlek, finns även förlust.
Det kommer finnas förluster i hans liv.
Det är inte om, utan när.
Och det leder till nästa del i denna väldigt märkliga resa...
Där vi går från åldrande, till dödlighet, till död.
DAG TRE 1 DAG TILL ATT LEVA
Godmorgon boende.
Det är ännu en vacker dag på Sunset Pines
där vi lever varje dag till fullo.
Teaterklubben öppnar.
Och glöm inte att det är bingo i byhallen ikväll.
Och vi vill formellt välkomna mr Hemsworth
som redan gjort sig hemmastadd.
Jag känner mig ganska inne i och bekväm med upplevelsen nu.
Och jag försöker att vara ständigt öppen inför den.
Jag inser att
det här kanske inte är så farligt som jag trodde.
Det är början av dag tre, vår sista dag
och vi rör oss mot döden.
-Hejsan. -Hej.
Jag ville presentera Chris för min vän och kollega...
Alua Arthur. Hon arbetar som vad man kallar en dödsdoula.
Berätta vad en dödsdoula gör?
En dödsdoula gör allt som inte är medicinsk vård
och stöttar den döende personen och familjen genom processen.
Vi ledsagar folk mot livets slut.
Wow.
Du har talat mycket om livets slut.
Idag ska vi tala om din död.
Okej.
-Okej? -Ja.
Vi har förberett en övning
lite exponeringsterapi...
-Okej. -som förberedelse.
-Okej. -Är du redo?
-Ja. -Vi går och kollar.
Vi har en del kistor här till dig.
Du kan titta på dem
se vad du gillar och inte gillar.
-Måste jag välja en? -Det vore bra.
Du kan shoppa lite, se dig omkring
se vad som intresserar dig, vad du dras till.
Vilket konstigt koncept. Det känns som ett dockhus.
-Det gör det. -Kanske inte.
-En vacker... -Ja.
... i furu här.
Alla dyra träslag känns lite som bortkastade, inte sant?
Att begrava dem.
De borde bli möbler eller något.
Kanske kartong. Som komposteras.
Väldigt ekonomiskt också.
-Ja. -De bryts ner helt.
-Biologiskt nedbrytbara. -Ja.
Allt sånt.
Jag kommer inte behöva mycket dit jag ska, antar jag.
Väl ventilerad?
Ventilerad, vacker, naturlig. Moses-vibbar.
-Extra stor picknick-korg. Bra. -Absolut. Här är en i mahogny.
-Jaha? -Väldigt vacker.
Den här har byggts speciellt för din kropp.
Du kanske vill testa den?
-Ja, cool. -Redo?
-Bara hoppa in? -Ja, försiktigt.
Jag hoppas att genom att titta på kistor med Chris
så kommer han koppla det till sin egen kropp en dag i en kista.
Och att han börjar tänka på sin egen död.
-Du har rätt position. -Kolla där.
-Precis så. -Märkligt, som en vampyr.
-Nästan. -Ska bara försvinna en lång natt.
-Som kallas döden? -Ja.
Ja.
-Klart. -Fast...
Vi är rädda att prata om döden, det känns obehagligt.
Som att något är fel.
Träd dör, blommor dör, djur dör, bilbatterier dör, människor dör.
Det var en märklig upplevelse.
Vad tycker du om kistor?
Jag vet inte. Jag kanske hellre blir kremerad antar jag.
Hellre än att stängas in någonstans
det är något klaustrofobiskt med det.
Och man kan bara slänga mig i havet
så hajarna kan käka på mig och...
-Slänga dig i havet? -Ja.
Jag undrar hur du ser på vad som händer efter döden.
Jag vet inte. Jag minns när jag var liten och låg vaken på nätterna
och tänkte på idén med intet.
Det tar bara slut, för evigt...
-Ja. -Och inte bara i evighet
-Verkligen för evigt. -Evigt.
Och det brukade hålla mig vaken.
Det var något med
att det blev tomt, intet.
Att man försvann. Det skrämde skiten ur mig.
Vi vet att det kan hända när som helst...
-Ja. -Ofta tänker folk
på livets slut som något avlägset.
Något som händer där ute, långt borta
och sker tidigare än de flesta tror
och därför är tillfällen som detta, att vara öppen för döden, nyttiga.
Vad är det viktigaste du har lärt dig
genom att prata med folk i livets slutskede?
Att vara med någon som just slutat att andas,
att känna den otroliga stillheten i rummet
när livet precis lämnat en kropp, är den enklaste, men djupaste.
Att livet verkligen hänger på ett enda andetag.
Det finns där och är sen borta.
Och när det är borta påminner det mig att jag fortfarande har
förmågan att andas, att leva, att vara engagerad och att älska,
och skratta, vara lycklig, och bära färger och att...
-Ja. -... kramas och dansa,
och att leva, att leva.
Ja, det är vackert.
Senare idag kommer vi göra en dödsbädds-meditation.
Ta dig närmare döden.
Okej.
Nu vill jag att du träffar någon först.
.Okej. -Redo?
-Ja. -Då går vi.
En fördel för någon så ung och vital som Chris
är att tala och tänka på döden är något som verkligen landar
och det samtalet är möjligt för alla närsomhelst.
-Natalie. -Hej, Chris.
Men unga personer blir också sjuka.
Jag såg dig på konstlektionen.
Ja, hej.
Alua sa att vi borde prata.
Ja, jag ska berätta om min erfarenhet
med cancer i fjärde stadiet. Och ärligt talat vet jag inte
hur mycket tid jag har.
Jag är 27 år.
När jag var 20 fick jag diagnosen melanom i stadie 3.
Det hade nått mina lymfknutor. Operation var enda behandlingen.
De skar bort en tå, och alla mina lymfknutor.
För en 20-åring var det att vända livet upp och ner.
-Ja. -Och...
sedan dess har jag tänkt på döden varje dag.
Ingen 20-åring förväntar sig att få en cancerdiagnos.
Ingen förbereder dig på en sådan diagnos.
Och framför allt inte på hur det påverkar din familj,
och dina vänner. Min värld förändrades,
från en dag till nästa.
Cancer blev min identitet.
Man talade om mig som den sjuka personen.
En tid var jag verkligen vilse.
Jag behövde hitta personen som jag en gång varit.
Ja.
Så jag åkte till Venedig.
Inte för att fly, utan för att vara på en plats där ingen kände till min histora
så att jag kunde tänka på hur ska skulle leva med denna cancer.
Och jag träffade en kille, jag blev kär.
Han såg mig för den jag är, det var
väldigt underbart.
Alexander är genuin och snäll.
Och jag kallar honom min ek.
Han är alltid stabil och håller mig stabil.
När man har cancer vet man inte om någon kan älska dig.
Och din relation med kärlek och dig själv...
går ganska mycket om intet.
Kärlek är det mest fantastiska som vi har
och kan uppleva i den här världen.
Att jag får uppleva hans kärlek...
han gör mig så lycklig. Det här är tårar av lycka.
Men efter tre månader tillsammans kom jag hem
och gjorde en kontroll och cancern hade kommit tillbaka i mina lungor.
Och nu i fjärde stadiet.
Jag berättade för honom och sa: "Jag gör slut med dig."
Och han vände sig om
och sa: "Nej." Och han sa
"Jag är med i detta."
Han sa: "Jag väljer all tid som jag får med dig.
Det spelar ingen roll om det är långt eller kort. Jag väljer dig."
Det är nog min diagnos som påverkar hur jag ser på tiden.
Tiden som någon har är så värdefull.
Om man bara använder den tid som man har
för ingen känner till sin tidslinje. Vi ska bara fortsätta älska varandra.
Älska varandra vad som än sker.
Och hur mycket tid vi har.
Vi har talat om acceptans.
Hur känner du inför acceptans? Med ordet och idén med det?
Jag har tänkt på döden varje dag de senaste sju åren.
Har jag accepterat min dödlighet?
Ja och nej.
Jag tycker folk har en märklig inställning till åldrande
de är rädda för det. Jag skulle verkligen vilja åldras.
Jag skulle verkligen vilja bli gammal
det är en gåva.
Alla kommer att dö en dag.
Så man måste leva livet så mycket man kan och njuta av det.
Njuta av varje ögonblick.
-Ja. -Ja.
Livet kan ta slut när som helst.
Så njut av livet, tiden, gör det mesta av det.
Och älska så mycket du kan.
Det var en hjärtskärande upplevelse att tala med Natalie
att höra hennes berättelse och höra någon...
tala med sådan grace och mognad om något så osäkert är
så inspirerande.
-Hej. -Roligt att ses.
-Hur mår du? -Toppen.
Du mötte Natalie?
Ja, en fantastisk person.
Kunde du känna att morgondagen inte är garanterad?
Ja.
Det finns inga garantier om det. Kände du det?
Absolut, ja.
Det var nödvändigt att skaka om världen lite
och få ut budskapet: "Skoja inte bort det
eller ta det för givet. Njut av varje ögonblick."
Och det är temat jag känt med folk.
Man måste också väva samman
en bättre förståelse av allting.
Vi har kommit slutet av din tid på Sunset Pines.
Allt som återstår är att du ska öppna den dörren.
Vad du än möter där, bara glid med.
Okej.
Det här är den mest vågade delen av hela experimentet.
Tack.
Vi ska ta vår omslutande teater
till sina gränser.
Okej.
Du ska till sjukhus.
Hjärtstillestånd. 180 över 120.
Kom igen.
Syrgas på. Andas djupt.
Chris!
-Chris, kan du höra mig? -Ingen puls. Undan!
Kläder borta.
-Det var starkt, eller hur? -Väldigt märkligt.
-En upplevelse. -Det var det.
Om du ser mig nu
går saker nog inte som planerat.
Ja.
Nu ska vi göra dödsmeditationen.
Tanken med denna meditation är att öka din medvetenhet
om ditt livs slutskede och även skapa förnyat engagemang
-med livet som det är. -Ja.
Börja med att stänga ögonen.
Och ta ett djupt andetag.
Upprepa: "Min död är oundviklig."
-"Min död är oundviklig." -Och på utandning: "Jag kommer också dö."
"Jag kommer också att dö."
Vi tar dig på en resa.
Alla du har mött och allt du har gjort
har lett fram till detta.
-På inandning, blir du gammal. -Du blir gammal.
Och på utandning, upprepa: "DIn kropp sviker dig."
Din kropp sviker dig.
När du har lärt dig acceptera
att du faktiskt kan finna något djupare och mer värdefullt.
På inandning: "Du kommer förlora människor du älskar."
"Du kommer förlora människor du älskar."
Och på utandning, upprepa: "Sorg är vackert."
Sorg är vackert.
På inandning: "Ditt liv kan ta slut närsomhelst."
Livet kan ta slut närsomhelst.
Ditt liv kan ta slut närsomhelst.
-"Du kommer dö." -"Du kommer dö."
Du kommer dö.
Han är min ek.
Bara njut av tiden...
Och älska så mycket du kan.
Se dig själv på din dödsbädd
titta noga på dem som står runt din säng.
Vem håller i din hand?
Din kropp blir svagare...
och du börjar upplösas.
Släpp bandet till Elsa.
Släpp banden till dina barn.
Dina älskade kan inte rädda dig.
Du kommer inte skapa några nya minnen.
Nu ger du upp och släpper taget in i döden.
Och du vinner acceptans för att ditt liv kommer att ta slut en dag.
Du kan öppna ögonen och blåsa ut det här ljuset.
-Hejsan. -Hej.
Kom hit.
Kom igen.
Sätt dig ner.
Var ni vill.
Ännu en unik upplevelse.
Hur var det?
Det kändes fridfullt. Jag kände mig...
Det var inte hotfullt.
Det kändes som om jag flöt på en flod eller något.
På väg till nästa plats, vad det nu är. Och det var...
När du sa: "Tänk på var du vill vara eller vem du vill vara.
Vilka som finns hos dig när du dör."
Jag tänkte på mitt vardagsrum med min familj
och vänner och sedan slog det mig.
Jag tänkte:"Det är det här jag har hela tiden."
-Vilken tur jag har! -Precis.
-Absolut. -Ja.
Det är en väldigt bekant plats och erfarenhet för mig.
Och det känns inte ensamt alls, det känns...
som en vanlig söndag.
När jag är omgiven av mina kära.
Samtalet vi haft de senaste dagarna
om att känna att jag har missat saker
eller gjort för mycket och jag fick
en stunds lugn och tid att tänka.
Allt är toppen, visst kan jag ändra saker
men utan att se på det som varit som misstag
eller något fel.
Och sedan en märklig parallell till idén om att acceptera döden
och släppa taget, och även med livet och att släppa taget.
Inte att släppa ratten fullständigt
men njuta av färden och utsikten.
Det finns något fridfullt i den acceptansen.
Det är kanske kul att återvända till Sunset Pines.
Det som kan kännas som en trött slogan.
"Sunset Pines, lev varje dag till fullo."
-Men ledtråden fanns där hela tiden. -Ja.
Välkommen till Sunset Pines, där vi lever varje dag till fullo.
Välkommen till Sunset Pines, vi lever varje dag till fullo.
Tack.
Hejsan.
Det var den riktiga instruktionen: "Lev varje dag till fullo."
-Allt väl? -Allt bra?
Hur var det?
Det var grymt. Ganska speciellt.
Du kan göra det. Tre dagar.
Ja.
Vi brukar behandla livet som en rättighet.
Och eftersom vi blivit födda
så har vi rätt att leva, rätten till en morgondag.
Nej, livet är en gåva.
En dag till är en gåva.
-Innan du går, kan du signera min tavla? -Visst.
Ett fullt liv rymmer död, rymmer smärta.
Men om vi kan vara tacksamma för varje ny minut
på denna vackra, galna planet. Föreställ dig det.
Hallå!
Det här är min ek.
-Snabbt... -Livet kommer inte.
i framtiden
när du träffat rätt person eller gått ner i vikt
eller slutat arbeta så mycket, eller fått rätt jobb, eller vad det är,
det händer nu. Du är mitt i det.
Du lever det.
-Tack kompis. -Ses.
Sannigen är att vi inte är obegränsade.
Tack.
Den här erfarenheten kom vid rätt tidpunkt.
När jag verkligen vill fokusera på vad som är viktigt.
Och allt betyder något.
Varje ögonblick.
Varje leende. Varje tår.
-Pappa! -Varje kyss.
Alltihop.
Har du haft roligt?
-Absolut. -Lysande.
Hej, Chris!
Leva länge, hälsosamt och lyckligt.
Det kommer bli ett livstids verk.
Vet du vad. Slut.
Bra jobbat alla.
Jake, kamera av!
Undertexter: Jessica Carleson